|
![]() |
![]() |
![]() |
![]() ![]() |
![]() |
![]() ![]() ![]() ![]() ![]() |
У овом документу објавили смо песме за које се сматра да нису Његошеве. У фајлу Огледало српско I дали смо песме за које се сматра да их је написао сам Његош.
(око 1510. год.)
Пију вино млади Црногорци
пред Котором, градом латинскијем.
међу њима Црнојевић Иво;
но када
се понапише вина
и јуначка збора назборише,
у то дође соко тица сива
баш пред Котор ђе пијаху вино.
те се сави соко до Пазара.
Кад виђеше
њега Црногорци,
поскочише на ноге лагахне,
на шарке се пушке опираху,
те с пушаках пут сокола скачу
ко ће њега први ухватити.
Но кад
виђе соко тица сива
е се грабе млади Црногорци
ко ће пређе њега ухватити.
препаде се, би му и невоља.
да му златна не поскубу перја.
те се
диже опет у облаке
и надвиси града од Котора.
Кад то виђе Црнојевић
Иво,
убоја се, чудит му се није,
да му соко не одскочи сиви
и у
туђе јато не одлети,
па разагна браћу Црногорце.
а рашири с плећах кабаницу
и позива сивога сокола.
Соко му се сави на Пазару
и паде му на
раме лијево,
те му књигу испод крила дава.
Ал' га пита Црнојевић Иво:
"Мој соколе, црни гласоноша.
да нијеси од Стамбола града,
од Стамбола
од Отмановића?
Видије ли Станишу мојега
и уз њега браћу Црногорце,
што су цару на вјеру отишли?
Је л' их царе дивно дочекао
и лијепим даром
даривао?
Хоће л' к нама брзо дошетати?"
Тица криком Иву одговара:
"Ја сам јуче од клета Стамбола;
ноћила сам ноћас на Цетињу,
на Цетињу,
на двору твојему,
код Ђорђија, код твојега сина;
казаше ми да си пред
Котором,
зато сам ти јутрос доранила
и танку ти књигу донијела
од Станише, од сина твојега."
Но му вели Црнојевић Иво:
"А бога ти,
соко тица сива,
што ми кажеш за Станишу мога?"
Соко њему опет одговара:
"Пред царом ти изиде Станиша.
цар из прве замоли Станишу:
"Потурчи
се, Црнојевић Станко,
а ја ћу те пашом учинити,
пашалук ти Скендерију
дати!"
Ал' Станиша цару одговара:
"Не бих ти се, царе, потурчио
нити мојом вјером преврнуо
да ми дадеш твојега престола,
да ми дадеш
дванаест реповах
навезене драгијем камењем,
које носиш около турбана."
Цар Станиши опет рече твоме:
"Чуј ме добро, Црнојевић Станко:
ал'
ћеш твојом вјером преврнути,
али нећеш главе изнијети
с ниједнијем братом
Црногорцем
из мојега бијела Стамбола!"
Станко ти се тад на муке нађе:
боље живот и пашалук турски
него сабљу и црна џелата; -
потурчи
се твој Станиша, Иво!
Султан га је пашом учинио.
дарова му земљу Скендерију
и сву твоју до мора државу."
Кад то зачу Црнојевић Иво.
смртно
паде главом на Пазару,
те проклиње Отмановић цара:
"Авај, царе, ранах
допануо
живога те Срби распарали
са тобом се људи подругали,
Москови
ти царство разорили!
Буд' ли си ми потурчио сина -
јер му даде за пашалук
клети
моје земље и моје државе,
јер ми ђецу покла, нечоече?"
Кад
виђеше браћа Црногорци,
дохватише Црнојевић Ива,
па га воде пољу на
Цетиње.
Затим време мало постајало,
време мало за седам годинах,
док цар узе Багдат украј мора:
на Багдат је и Станко ходио
и тридесет
братах изгубио;
а кад се је натраг повратио,
тада пође изаћ пред султана,
па султану проговара Станко:
"Султан-царе, мили господаре,
знаш
ли, царе, што си обећао
када си ме вјером оскврнио?
Сад испуни, вријеме
је дошло,
али ћу се опет покрстити
и катил се тебе учинити,
ка
што ти је Муса у Приморје
јал' Краљевић у Прилипа града."
Тада царе
на ноге скочио,
па му даде бијела фермана,
и даде му браћу потурчену
и са браћом војске неколико.
Глас допаде Црнојевић Ђуру
на Цетиње
пред бијелом црквом
(баш кад баба копаше Ивана)
да Станиша иде од Стамбола
да му узме бабову државу.
Давно било кад с' о том зборило:
мисли
Ђуро заборавило се;
но кад нове и несрећне гласе
разумио и у
двор примио,
троструке га сузе попадоше;
па он одма многе књиге пише
и шаље их по свој Гори Црној.
С њима скупи браћу Црногорце.
пред свијема глас и књигу чита.
Црногорце на искупу пита:
"А што
ћемо сада, Црногорци,
од Станише и браће остале,
што су ни се, браћо,
потурчили?
Ево на нас иду с силном војском,
да нас турче и мукама
муче!
А да оће с миром браћа доћи,
ми бисмо их, браћо, прихватили.
како своју браћу загрлили:
брат је мио које вјере био
када братски
чини и поступа;
али они братски с нама неће
већ крвнички, по турском
начину!
Но што ћемо, ако бога знате?
Ја сам брата у књиги кумио
да се прође силе и војштења,
а да дође на мјесто бабово:
ја ћу
му се с мјеста уклонити,
то сам воли но му крв попити;
ал' се
не ће без ђавола проћи!"
Црногорци сви из гласа вичу:
"Ко ђавола тражи,
и наша га!
Ми смо војска тебе, господару.
чувај нама образ и поштење,
да те наше не разнесу стр'јеле
и зелени не здробе палоши!"
Кад то зачу Црнојевић Ђуро,
он покличе браћу Црногорце
и отиде равну
Љешкопољу.
Ту се двије војске састадоше,
убише се бојем жестокијем.
Ту је Ђуро Станка предобио,
много њему војске погубио,
заробио
младе Црногорце
што се бјеху потурчили с Станком, -
насели их
на њих отачаство.
Станко бјежи Скадру бијеломе.
у њ не дају скадарска
господа.
већ га гоне селу у Бушате,
те ми своје нагрди презиме:
од племена славног Црновића
прозва себе Бушатлијом Станко!
По добићу
Ђуро књигу пише,
с књигом шаље своје поклисаре
право Турској у Отмановића:
"Слушај, царе, не чули те дома:
кад си мога брата потурчио,
ти
си мога више учинити,
њему срећу бољу даровати -
равну Босну
јал' Херцеговину;
но си посла њега на Цетиње,
на столицу оца његовога;
у њу знади, Турчин сјести не моа
јер је бране љути Црногорци,
којено
си вјером преварио
кад си њину браћу потурчио;
са тијем си вјеру изгубио,
да је никад у тебе немају
доклен трајеш у Стамбола твога,
а и они
у Горици Црној!
Посад никад бити не можемо
умирници нити увјерници,
јере вјере није у невјере, -
ми смо вјера, а ти си невјера.
Ако
посад бољи не узбудеш,
убила те бог и божја вјера!"
(око 1700. год.)
Хвала богу,
чуда великога,
што процвиље у село Бањане:
ал' је змија ал' бијела вила,
ал' је орај поломио крила,
али соко тиће погубио?
Нит' је змија
нит' бијела вила,
нит' је орај поломио крила,
нити соко пилад погубио,
но је Цуца Перовић Батрићу
у рукама Ћоровић Османа.
На вјеру га
Осман преварио,
а па вјеру и на побратимство;
у бијелу кулу Османову
веље му је муке ударио,
веље муке у невјерне руке.
Батрићу су муке
додијале,
па Османа богом братимљаше:
"Богом брате, Ћоровић Османе,
посјеци ме сабљом ћемерлијом
али убиј пушком из кубурах -
умори
ме смрћу ка јунака,
немој мене мукама мучити!
Ако ли ме изгубити нећеш,
мећи мене, Туре, на откупе:
имам на дом седам милих братах,
даће
за ме седам џефердарах
и седморо токах са раменах,
седам снахах седам
пријевјесах;
даће Перо, остарели бабо,
даће добра испод себе ђога,
и са прсих токе убојите,
и са себе зелену доламу,
и педесет коњах и
говеди,
и сувише стадо свеколико;
узајмиће блага у Латина:
за ме
ће ти тешки откуп доћи."
Али Турчин бога не познаје,
но Батрића мучи
побратима,
и муке му више ударио,
на муке му живот извадио.
То
се чуло у Заљути тврдој.
Кад глас чуо Перо за Батрића,
скубе браду,
вади очи црне,
кано, брате, за милијем сином.
Но му вели Перовић Радуле:
"Немој тако, остарели бабо;
иако је Батрић погинуо,
на дом ти је
доста остануло,
остало ти јошт седам синовах:
ако буде старога талиха,
Турци ће ни платити Батрића!"
Но му тако говорио Перо:
"Муч, ђевојко,
а не мио сине,
а сви седам да сте погинули,
да је сабља Батрић остануо,
свијех би ве Батрић осветио!"
Радула је укорио љуто,
те Радуле
скупи чету малу
од Заљути, села крвавога,
те четује по планини с њоме.
По планини траја љето драго,
и сијече по Бањанах Турке,
док за
брата тридест посјекао;
ма све чека Ћоровић Османа,
неће ли га дочекат
Радуле;
дочекат га не мога никако.
Дружини се досадило било,
Радулу
је друштво говорило:
"Арамбашо, Перовић Радуле,
раздријесмо на ноге
опанке,
отркасмо сјајне џефердаре, -
ти си брата осветио дивно,
за њега си тридест изгубио -
вријеме је дома да идемо."
Но Радуле њима
говораше:
"Хајте, браћо, дома да идемо,
но ми оста Ћоровић Османе,
који ми је брата изгубио:
та ми рана пребољети неће
док не виђу очи
Османове!"
У ријечи коју говораше
даде му се нешто погледати
од
Велимња уз равне Бањане:
али јаше Турчин на халата!
Тек га виђе, позна
га Радуле,
па овако ријеч бесједио:
"Благо мени, браћо Црногорци,
ено крвник Ћоровић Османе,
који ми је очи извадио,
него хајте да му
запанемо!"
Па скочише те му западоше.
Дивно Раде укрио дружину,
по два друга око друма пута
западоше у лист и у траву,
укрише се ка
и јаребице,
а Радуле на друм насред пута.
Док ево ти Ћоровић Османа
на халата коња од мејдана.
Радуле га напуштио близу,
сину јунак
из траве зелене,
за узду му коња дохватио,
другом руком за токе
Турчина;
паде Турчин низ коња халата,
дивно позна Перовић Радула,
па Радула богом братимљаше:
"Немој моју добру посјећ главу,
но
ти мене врзи на откупе:
имам на дом милих девет братах,
девет братах,
девет Ћоровићах,
лаће за ме девет џефердарах,
деветоро токах са раменах,
и још девет коњах под седлима;
девет снахах девет пријевјесах;
и стотину коњах и говеди,
и сувише овце свеколике,
и у злату хиљаду
дукатах."
А вели му Перовић Радуле:
"А не лудуј, Ћоровић Османе:
да је мене Батрић на откупе,
вадио бих у Латине благо
те бих брата откупио
мога;
нема блага да откупиш главу!"
Ножем врже, посјече му главу,
и посјече кера Османова, -
двије пасје зијевају главе!
Радуле
се тада осмјехнуо,
па дружини био бесједио:
"Ајте, браћо, дома да идемо!"
Отолен се чета подигнула,
отидоше пут Заљути тврде,
пјевајући
и пушке мећући.
А кад дошли у Заљути малој,
Перо му је бабо бесједио:
"Благо мени, мој сине Радуле!
Кад си мене осветио Батра,
ка да
си га са собом довео."
(око 1702. год.)
Сабор чини хаџи-попе
Јово,
на сабор је Зету окупио,
па пошто је Зету окупио,
овако је
попе бесједио:
"О Зећани, јадна браћо драга,
што хоћемо од живота
свога:
не имамо цркве ни закона!
но погибе Лазар у Косово,
а клетизи
прискочише Турци,
развалише цркве и олтаре,
оградише све турске мунаре!
Но ја велим, моја браћо драга,
окупимо ми мало пешкеша,
да идемо
Скадру крвавоме,
да молимо пашу злочеснога
да ни даде турску бујрунтију,
да би мало цркве оградили
даби своју вјеру придржали!"
Све Зећани
кабул учинише
и за пашу пешкеш приправише;
право пошли Скадру бијеломе,
те пред пашом жалбу учинише.
д пошто је паша разумио,
пешкеш прима,
бујрунтију пише
да би мало цркве оградили
да законе своје придржају.
Па отле се натраг повратише,
дозиваше камене мајсторе, -
они мало
цркве оградише
и камене платише мајсторе,
на своје их доме отпратише.
Ма говори хаџи-попе Јово:
"О Зећани, моја браћо драга,
ево б'јелу
оградисмо цркву;
што је фајде ђе је ограђена -
она није боља но пећина
теке није освештена црква!
Нег' да опет пешкеше купимо.
да идемо
Скадру на Бојану
у нашега паше опакога,
да би смо га како умолили,
еја би ни хатар учинио,
еја би ни како допуштио
да идемо малој Гори
Црној,
на Цетињу владици Данилу,
а да бисмо њега умолили
да би
доша да ни свешта цркву!"
Сви Зећани на то пристадоше,
те за пашу пешкеш
окупише;
пак се диже хаџи-попе Јово,
с собом узе три четири друга,
пође опет Скадру проклетоме;
ту пред пашу они излазаху,
пред њим плачу
и моле се љуто.
Пешкеш прима, бујрунтију пише,
бујрунтију тако направљаше,
у њу добро поздравља владику:
"Чуј, владико, црни калуђере,
ја
ти паша тврду вјеру дајем,
дођ', владико, Зети Земљи равној
да у Зету
свешташ цркву малу:
ево ти је дајем на поклону,
Зету равну и Брда остала,
док им чиниш црковне начине
да ти дају што се погодите!"
Отолен
се натраг повратише
и дођоше здраво на дворове,
Зећанима право кажеваху;
па узеше танахну ђемију,
те иђаху Блатом широкијем,
док дођоше
на Ријеку малу,
а с Ријеке на Цетиње равно,
на Цетиње владици Данилу,
те му десну пољубили руку,
на руке му бујрунтију дају.
Кад је виђе
владика Данило,
овако им бесједи владика:
"Попе Јово, јадовна ти мајка,
није вјера тврда у Омера!
Ма ћу поћи, да нећу ни доћи,
ради вјере
и закона свога
док ујутро зорица осване!"
Он је своје слуге дозивао,
овако је њима бесједио:
"Хазрте ми добра коња мога,
е ћу одит пут
Ријеке мале,
а с Ријеке Зети Земљи равној, -
бог да знаде хоћу л" игда
доћи!"
Слуге су му коња опремиле;
отоле је пут Ријеке поша,
а с
Ријеке Зети Земљи равној;
у попа је конак учинио.
Сјутрадан се Зета
окупила,
Зета равна и Брда остала,
и гиздава варош Подгорица,
свак
да гледа владику својега.
Владика им освештава цркву...
Ал' ев', побре,
жалостиви гласи:
клети Турци ухватише њега,
свезаше му руке наопако,
па га воде варош Подгорици;
ту му руке мало попуштају,
у руке му
стржев колац дају
на који га мисле ударити.
То кад виђе Зета Земља равна,
Зета равна и Брда остала,
и гиздава варош Подгорица,
заплака се
мало и велико,
пашу моле и куме га љуто:
"Немој, пашо, за бога једнога,
немој, пашо, изгубит владику,
немој Зету Земљу отровати,
е ти нигда
ништа родит неће,
а сувише изгубићеш вјеру;
но ходи га врзи на откупе,
узми блага колико ти драго!"
Пошто се је псету досадило,
ево га
је врга на откупе,
три хиљаде жутога дуката:
двије даје владика Данило,
ону трећу Зета Земља равна.
А кад виђе владика Данило
е га стави
пашче на откупе,
он направи лист књиге бијеле,
па је шиље малој Гори
Црној,
Црногорцам', својој браћи драгој:
"Откуп'те ме, не држите овђе,
продајите крсте и кандила,
и путире од сухога злата,
све црковно
дајте за ме благо,
а да би ме само избавили
из невоље, из турског синџира!"
То кад чуше браћа Црногорци,
одмаха су благо саставили,
с њиме
иду на Ријеку малу;
ту нађоше владику Данила,
састаше се туна са Турцима,
благо даше, владику примише.
вратише се здраво на Цетиње.
Ту владика
дивно дочекује
у манастир браћу Црногорце,
пак овако зборе Црногорци:
"Благо нама, наше сунце јарко.
када ни те срећа изнијела,
како
шћасмо живјети без тебе!"
Те владика њима одговара:
"Ками ви је благо,
Црногорци.
један вама, а девет су мене,
тек се клети умножише Турци.
-
владајте се, не уздајте с' у ме;
ако мене послушат нећете,
ја
ви данас вјеру тврду дајем
већ ме овде видјети нећете."
Сви му они тврду
вјеру дају
да ће они послушат владику.
"Но ни кажи, мили господару,
како бисмо саде учињели?"
"Ја ћу вама казат, браћо драга:
ево су
се умножили Турци
а у нашој малој Гори Црној;
николико неће бити доба,
а луду ће вашу турчит ђецу
ђе гледате вашијем очима,
да им ништа
помоћи нећете!
Него, јадна браћо Црногорци,
међу собом вјеру ухватите
за слободу крвцу пролијеват,
за слободу и за вјеру нашу,
да с'
бранимо од невјере турске:
покољимо Црном Гором Турке.
који су се међ'
нас уселили
на срамоту и на пријевару!
Бранимо се, не издајимо се,
и бог ће ни помоћ, ако бог да!
Ја не жалим да ћу погинути
ради вјере
и закона свога!"
Црногорци њему вјеру дају,
вјеру дају и дају бјелегу,
бјелега је мратинске покладе,
таде с Турцим' да заметну кавгу.
Мало прође, а покладе дошле,
не би кавге ни свађе никакве.
То кад виђе
владика Данило,
побоја се да га преварише,
тере своју слугу дозиваше,
одасла га к војводи Батрићу:
"Дођ', Батрићу, с браћом твојом драгом,
е имамо нешто разговора!"
Батрић зове Марка и Милоша,
и Томаша
и брата Ивана,
сви пет поше к владици Данилу.
Лијепо их бане дочекива,
пак им бане поучења даје
што су наши стари учињели
и слободу како
су чували
док погибе Лазар у Косову.
"... Но каж'те ми, о Мартиновићи,
камо ваше вјере и аманти,
а које сте са мном оградили,
до покладах
клетву учинили,
до покладах заметнути кавгу?
Ев' покладе. не би другог
гласа,
јао леле, до жалосна гласа!"
Тада скочи војвода Батрићу
те му десну пољубио руку,
а овако њему бесједио:
"Чу ли мене, мио господаре:
ја се бојим и страх ме је љуто
ере те ме издат Црногорци;
ја бих
давно заметнуо кавгу,
но пет братах што смо од Мартина,
сви имамо нашу
ђецу малу,
а и наше старе родитеље -
мили су ни ко цару цареви, -
хоте ни их потурчит, занаго;
па те молим, драги господару,
нађ' им мјесто,
па не жали наске!"
Владика им за то одговара:
"Слушај мене, војевода
Батро:
Црногорци ако те издаду,
биће они ђе и моја глава!"
На то
су се они раздвојили,
међу собом савјет учињели.
Мало прође, Бадњи вече
дође,
стадоше се браћа на вечеру,
наложише блажене палице.
бадњакове
пак и бадњачице,
и уждише воштану свијећу.
пак се милу богу помолише,
великоме Христову Рождеству,
да им вазда буде у помоћи;
још донесе
једну чашу вина,
напијају сви у славу божу
и у славу Христа спаситеља;
тад сједоше и повечераше.
Пошто браћа слатко вечерала,
овако им
војвода зборио:
"Сад на ноге, моја браћо драга,
прихватите свијетло
оружје,
да идемо ђе смо углавили!"
Прихватише свијетло оружје,
на Иногор мало поље доше,
ма бијелу кулу Мустафића:
гу бијаху пет Тураках
братах,
пет Алићах, седам Мустафићах,
њих поклаше и тридесет с њима.
Па отоле браћа Мартинићи
здраво пошли на Јабуку село,
нешто Турак'
и ту изгубили;
ал' им вичу двоје ђеце турске,
они вичу да ће с' покрстити;
не шћеше их браћа изгубити,
но их воде владици Данилу, -
владика
их оба покрстио.
Још отоле с' браћа подигнула,
на Дубовник село одлазила,
и ту неке погубили Турке;
и ту вика једно д'јете лудо
да се хоће
покрстит занаго;
тако су му живот опростили,
но и њега владици повели,-
он га крсти како и остале.
То све било док огрија сунце,
тер освану
Рождество Христово,
пак се браћа натраг повратила,
а низ поље, низ Цетиње
равно,
шенлук чинећ и веселе драго.
Глас допаде владику Данила,
донесе га једно момче младо:
"Муштулук ти, драги господаре,
погибоше
црногорски Турци,
а осталим ни стрва се не зна!"
Кад је бане гласе разумио,
сам собом је бане бесједио:
"Мили боже, на свему ти хвала,
баш
весеља што жуђех одавна!"
У ријечи у коју се нађе
он је своје слуге
сазивао,
жежијаху краташне машкуле,
тер чињаху радост и весеље.
А ев' иду пет Мартиновићах
и с њима је Бориловић Вуче,
крвавијех до
раменах руках!
Од весеља пак их срета бане:
ушетао у бијеле цркве
те одстоји белу летурђију,
па изиде из бијеле цркве,
даје њима пива
и јестива;
лијепо их бане дочекива,
јошт их љепше даром дариваше:
Батру даје коња испод себе,
а Ивану двије пушке мале,
даје Марку сабљу
на појасу,
и Томашу златну перјаницу,
а Милошу танку талијанку,
брешку пушку ситнога џефера;
пак дарива Бориловић Вука
и њим даје двије
пушке мале,
самокресе по од четир' грла,
а међу њих мерџајли ханџара,
нек душмане све коље и пара,
нек их бије да их нигђе није,
ка му
браћа, дружина уздана.
То све било кад се и чинило;
покојнијем душевно
спасење,
а живијем здравље и поштење!
(1711. год. мјесеца марта)
Кад Русија с Турцим' ратоваше,
Петар Први, император
руски,
оправио посланика свога
Михаила Милорадовића
(од старине
из Херцеговине)
да понесе Црној Гори књиге
Петровићу Данилу владици
и главаром од Горице Црне.
У књизи их мило поздрављаше
и овако
њима говораше:
"Ево има доба неколико
да војујем и да боја бијем
с јеретиком од Швеције краљем,
за обрану краља пољачкога,
кога браних
од краља шведскога;
ал' он мене учини невјеру
и приступи душманину своме.
Пак ја јоште имам издајника,
као Срби Бранковића Вука,
издајника,
мога подложника,
проклетога Мазепу Ивана,
војеводу од Русије Мале.
Ни то мени досадило није,
ни војнике моје утрудило:
ми смо Шведе срећно
рашћерали,
под Полтавом страшно поб'једили,
још Мазепа жива ухватили
и пољачког повратили краља,
да се каје што је учинио;
него ми је
Турчин заратио,
и сву силу на ме обратио,
да освети краља од Швеције...
Већ ми каже вјерна слуга моја,
вјерни Саво Владисављевићу,
од Попова
из Херцеговине,
да ви славни Црногорци вољни
с Турци мира нигда не имати,
и да мене помоћи можете, -
пак ев' шиљем посланика мога.
Ја се
уздам у бога вишњега
и у мишцу народа српскога,
особито храбра Црногорца.
да ће мени бити у помоћи
да хришћански народ избавимо
и славенско
име прославимо,
да сломимо јарма агарјанска,
благовјерја уздигнемо храме,
омијемо нанешене сраме
од Турчина - сваком душманина
тко не лиже
прах његових стопах!
Ви сте с Русма и једнога рода,
једне вјере, једнога
језика:
већ сроднији бит нејмамо куда
кад ко Руси јесте и јунаци;
но скочите кано витезови,
покликните како соколови,
подигните окружне
хришћане,
све јунаке на старе налике,
пак на турску земљу навалите:
разорајте што годер стигнете,
освајајте што више можете,
у Стамболу
да се састанемо,
у Стамболу оли у Једрени!
Наша војска већ је ударила,
с Турцим' бије с', нигда не престаје!"
Тај посланик на Цетиње дође,
владика га жељно дочекао,
Црногорце на збор окупио,
ову њима ријеч
говорио:
"Ево, браћо, књига од Русије,
ево књига, ево и посланик
од славнога цара христјанскога!
Књига пише и посланик каже
да је Турчин
цару заратио;
но сад, браћо, ако бога знате,
сви будимо справни и готови
да христјанском цару поможемо
и да наше крви не жалимо
а за наше
царство правовјерно
и за нашу вјеру самославну!"
Црногорци кад то разумјеше,
сви кликнуше а јединогласно:
"Хвала да је богу великому
те смо
књиге ми ове видјели
од нашега цара славенскога,
славенскога и христијанскога!
јер нијесмо нигда помишљали
то да ћемо ми кад доживјети
да познамо
цара православна,
нако негђе да је у свијету
ђе он за нас ни чути не
може!
А кад чуо и за наске знаде,
ево наше сабље при појасу.
ево
наше пушке у рукама,
сад и вазда справни и готови
сви једанак, срца
веселога,
на ови час удрити Турцима,
и што брже, то је нама драже,
што ли пређе, то је нама слађе!"
Владика је ово саслушао,
и владика
и посланик сретни
- цара књиге преписати даше.
пак преписе владика опраља
уза своје књиге на све стране:
у сву Босну и Херцеговину,
у
сва Брда и у Зету плодну,
да христјани подигну оружје,
да се с Црном
Гором саједине!
Иза тога призива главаре;
а главари војску подигнули
и на турску земљу ударили:
опалише села и вароши
око б'јела Оногошта
града,
око Спужа, око Подгорице,
и около града жабљачкога;
затворише
у градове Турке,
а христјане себи присвојише.
Да ти бјеше видијети,
побре,
како с' она војска умножава,
како трче Брђани јунаци,
Херцеговци
и млади Зећани
под барјаке цара русинскога
да се здруже с војском црногорском,
не би река, драги побратиме,
да се иде с Турцим' боја бити,
но
на игру хладно вино пити
и веселе пјесме запјевати!
Но весеље ово не
трајало
нако само мјесец и пол данах,
него се је брзо обратило
на србаљску жалост и несрећу;
јербо худи гласи допадоше:
да се Петре
с Турцим' умирио,
не по вољи, него по невољи,
што га бјеху Турци опколили
близу Прута, студене ријеке,
тер му помоћ доћи не могаше,
ни остало
што је војсци нужно.
Ове гласе када разумјеше
и владика и сви спасољупци,
уплака се мало и велико,
свак жаљаше христјанскога цара.
Михаило
пође у Русију,
а остави у рат Црногорце.
Како тадер, тако и досадер:
вино пију, с Турцима се бију,
и браниће с' док једнога има
од свакога,
толи од Турчина,
од својега двојног душманина,
душманина вјере и слободе!
Није сјенка слога црногорска:
нејма тога тко б' их ујармио,
то л' их отле некуђ призајмио!
(1712)
Књигу пише царев серашћере,
серашћере
цар' Отмановића,
сасред Зете, сасред земље равне,
из ордије силне и
велике,
пак је шиље на Цетиње поље,
а на руке владике Данила:
"Пошљи
мене малога харача,
а уз харач три добра јунака:
с Чева равна Поповића
Драшка,
с Велестова Мрваља Вукоту,
и сокола Мандушића Вука;
е царево
перо изговара:
ако мене харач послат нећеш,
сву ћу Црну Гору изгорјети
од Мораче до мора сланога,
а тебе ћу жива ухватити,
на муке ти
живот извадити"
Кад владици така књига дође
и кад виђе што му књига
каже,
грозне су га сузе пропануле;
пак је много књигах написао
по свој малој ломној Гори Црној,
окупио земаљске главаре,
међу њима
књигу проучио
да сви чују што им царе пише.
Свакога се збора зађедоше:
неко вели: "Да му харач дамо"
неко вели: "Да му ками дамо!"
рече
соко Мићуновић Вуче:
"Дајте харач, браћо Црногорци;
ја не дајем Драшка
ни Вукоту,
ни сокола Вука Мандушића,
нако с мојом од рамена главом;
нит' Турчину нигда ништа дајем,
док је моја глава на рамена, -
до крваве сабље и пољане!"
Проговори владика Даниле:
"Ада је ли добра
Црногорца
ко ће поћи да уходи Турке?"
Проговори Мићуновић Вуче:
"Знам, владико, и два Црногорца:
Ђурашковић Јанка и Богдана."
Па их
пита владика Даниле:
"Оли поћи, Јанко и Богдане?"
"Поћи ћемо, владико
Даниле,
него дај ни друга и трећега,
големога Раслапчевић Вука,
турску земљу јесте походио,
знаде турски, знаде арбанашки."
Даде њима
Раслапчевић Вука.
Отидоше три добра јунака
а узеше до три џефердара,
отидоше низ поље Цетиње,
низ Границу, Ријечком Нахијом,
уљегоше
Нахији Љешанској;
а кад доше у Горње Кокоте,
ту их бијел данак оставио,
а тамна их ноћца прихватила;
ту помало хљеба заложише,
па одоше
низ Горње Кокоте,
па Ситницу воду прегазише;
и Морачу брзо препливаше,
уљегоше Зети Земљи равној.
А кад паши у таборе дошли -
колико је
драге ноћи било,
сву ноћ иду паши кроз таборе!
Пита турски Раслапчевић
Вуче:
"Колико је војске сехратлине?"
Ко знаваше, казат не хоћаше,
а ко хћаше, за војску не знаше;
докле дођу цару до чадора;
опет пита
Раслапчевић Вуче:
"Колик' имаш, сехратлија, војске?
Кажује му цареви
чауше:
"Имам доста, сехратлија, војске?"
сто хиљадах и седам стотинах,
а сувише Зета Земља равна
и сва Брда до Никшића града
поселице
Нахије Љешанске -
и то ће све ломној Гори Црној."
Кажеваше Раслапчевић
Вуче,
кажеваше Јанку и Богдану,
колик' има војске сехратлија:
"Но,
хајдете на Цетиње поље,
ак' нађете на скуп Црногорце,
покажите
њима и владици,
покажите све како сте чули;
па на троје дијелите војску,
чекајте ме на воду Влахињу,
е ћу остат у табору турском
да ја будем
војсци калаузе,
да доведем преко Сињца Турке,
преко Сињца и преко Крињицах,
крајем Врања, ка ће испод Хрида;
ви гледајте, ту их дочекајте,
и за мене бриге не имајте,
бог ће дати да се замијеним!"
Они пошли,
Црногорце нашли;
колико им тврдо мило било,
опалише до два џефердара;
одонуда попе Жутковићу
са соколом Мићуновић Вуком,
под једним се
огрнули ћурком
да их љетње не упече сунце,
тс сретоше два Ђурашковића;
за б'јеле се руке дохватише,
па их Вуче и за војску пита.
Кажује
му Ђурашковић Јанко:
"Много има сехратлија војске,
сто хиљадах и седам
стотинах,
и сувише Зета Земља равна
и сва Брда до града Никшића,
поселице Нахије Љешанске, -
с то све ће ломној Гори Црној;
и тако
ми бога, побратиме,
да бисмо се сољу прометнули,
не бисмо им
ручак осолили!"
Говори му Мићуновић Вуче:
"Немој тако код владике казат!"
Када они у владике дошли,
владици су приступили дивно,
љубе
њему руке и кољена;
па их пита за војску владика.
Кажује му Ђурашковић
Јанко:
"Много има сехратлија војске -
да бисмо се сољу прометнули,
не бисмо им ручак осолили;
него се је војска побољела,
побољела
од далека пута,
хроми коњи, а јунаци болни;
да ја имам стотину јунаках
ка сокола Мићуновић Вука,
насред би му Зете ударио,
насред Зете
и посред ордије,
наш мејдан би, ако бог да, био!"
Питаше га владика
Даниле:
"А за бога, два Ђурашковића,
камо вам је Раслапчевић Вуче?"
Њему зборе два Ђурашковића:
"Он је от'ша паши у табору
да
доведе преко Сињца Турке;
но, владико, купи Црногорце,
и на троје да
их дијелимо!"
Војску д'јели владика Даниле:
даде једну Мићуновић Вуку
и посла га у Врању планину;
другу даде Ђурашковић Јанку,
посла
њега на воду Влахињу;
па пред трећом сам владика пође.
примаче се њима
обојици.
Ал' се сила турска подигнула,
а пред њима Вуче калаузи;
па кад Вуче испод Врања дође,
он запоја што му грло даје:
"О соколе
који си у Врањи,
не ударај војски најпрвојзи,
е ћеш удрит на живоме
огњу,
и не удри на најзадњој војсци,
е су у њој крвави Спужани
и остала Брда сваколика!"
Оно зачу Ага Зечевићу,
хоћаше му добру посјећ
главу,
но се Вуче посјећ не даваше,
но срдито Аги говораше:
"Ман'
се, Туре, да те бог убије,
овако је пјесма изведена,
а мени је драго
запјевати!"
А кад војски на сриједу било,
ударио Мићуновић Вуче
а покличе владику Данила,
па удари владика Даниле
и покличе Ђурашковић
Јанка,
удари им Ђурашковић Јанко.
Ну да ти је погледати, побре,
како српске сабље сијевају,
а душманске главе зијевају!
Јошт срете их
дрвље и камење,
не утече од њих ни камена.
То се мјесто Царев Лаз назвало,
и по данас вазда ће се звати;
пак тко воли, нек се богу моли
да
подржи младе Црногорце,
све витезе и јуначке бојце.
Амин боже, вазда
им помагај!
(1713. год.)
Књигу пише скадарски везире,
а шиље је Спужу бијеломе,
Пармаковић
паши Ибрахиму:
"Чујеш ли ме, пашо Ибрахиме!
Ја сам чуо и кажу ми људи
да су сишле црногорске овце
на зимницу у Сађавац тврди
спрама Спужа,
града крвавога;
пред овцама до три војеводе:
Мићуновић с Велестова Вуче,
Мрваљевић Драшко и Вукота;
то су турске вазда крвопије,
од њи плачу
све турске крајине;
већ покупи твоју силну војску,
посијеци до три војеводе,
справи мени три њихове главе
да их пошљем цару у Стамболу!"
Када
пашу књига допанула,
нимало му мила не бијаше.
Знаде дивно паша Ибрахиме
е војводе овце пуштит неће,
нити своје главе са рамена,
без дебеле
турске погибије:
пије шала Мићуновић Вуче,
није шала Драшко и Вукота,
а око њих момчад Велестовци,
Велестовци као мрки вуци!
Ма се ино
паши не могаше,
но окупи силовиту војску
по вељему своме пашалуку:
окупио пет хиљадах војске
све по пушци и крвавој руци
ђе знаваше бољега
јунака;
па дозивље Ђуровић Хоташа:
"О Хоташу, моја вјерна слуго,
узми собом друга три четири,
пођи с њима под Сађавац тврди
широкоме
Долу Ријечкоме,
те уходи црногорске овце;
виђи дивно ко је код овацах,
је ли код њих Мићуновић Вуче
и два брата, два Мрваљевића,
Мрваљевић
Драшко и Вукота;
колико је стругах и чобанах, -
смијемо ли њима ударити?"
Хоташ га је хитро послушао,
узе собом три четири друга
и отиде
под Сађавац тврди
те уходи велестовске овце.
Л када је уходио овце,
натраг се је Хоташ повратио,
доклен Хоташ на Прасквицу дође,
а
ту пашу Ибрахима нађе,
па Хоташа запитује паша:
"Јеси л, слуго, овце
уходио,
смијемо ли њима ударити?"
"Господаре, пашо Ибрахиме,
ја
сам дивно овце уходио:
колико је Дола Ријечкога,
свега су га струге
притиснуле,
по долу се рашириле овце,
на овцама бијаху чактари,
а чобани биљегу гађају;
јест овацах педесет стотинах
и хиљада коњах
и воловах,
а чобанах стотину пушаках,
све момчади ка мрке вучади!
Ту не бјеше Мићуновић Вука,
ема бјеху два Мрваљевића,
Мрваљевић Драшко
и Вукота.
А најкрање бјеху од нас овце
Ненезића и Абрамовића,
и
Катнића и Мрваљевића."
Жа Хоташу било Црногорце,
е мишљаше да ће погинути,
па је паши ријеч бесједио:
"Господару, пашо Ибрахиме,
ја се бојим
и страх ме је љуто
да ми овце узети нећемо,
на њих ће ти војска изгинути;
па си дао вјеру војводама
до весела дана Ђурђевога, -
пукнуће ти
брука по свијету,
што ћеш твоју вјеру погазити."
На њега се паша расрдио:
"Копиљане, Ђуровић Хоташу,
жао ти је црногорске овце,
а жа ти је
црногорске главе,
те ми мећеш страву на дружину!"
У то паша на ноге
скочио
и пред турском војском најавио,
и западе ноћу у Сађавац.
Кад је саба зора отворила,
на торине ударише Турци,
у метериз падоше
чобани;
а загна се Ђуровић Хоташу
да отвори стругу од овацах.
а
Вукота ужди џефердара,
Хоташу је срце опалио
и с Хоташем стругу притврдио.
Кад то клети видијеше Турци,
једно се је Туре загонило,
Буљубаша
Кучевић Ферате,
да одстружи пребијеле овце;
Вукота га гађа џефердаром
-
паде Ферат на стругу крваву.
Него сила турска ударила
с много
крви овце одјавише.
Но кликује Мрваљев Вукота:
"Ђе си, Драшко, дома
не видио,
Турци наше одјавише овце!
Знаш како се код овацах хвалиш,
да их пуштит без замјене нећеш!"
Добро брата укорио Драшка,
а Драшко
је јунак за јунаштво,
па опали свога џефердара,
и убио доброга Турчина,
баш сокола Вранић Мехмед-агу, -
уграби му главу и оружје.
Кад посјече
Драшко Мехмед-агу,
чобанима вељи кредит дође,
те на Турке боље ударише,
једанаест главах уграбише,
ема плијен отети не могу,
него бојем
замамљују Турке.
Него ево срећа за чобане:
долеће им Мићуновић Вуче,
око Вука двјеста соколовах.
Бјеше Вуче водио дружину
и узео турскога
плијена
са дно Берих искрај Љешкопоља:
чуо Вуче ударац на овце,
па потрча браћи у помоћи,
код торинах Турке застануо
и јуначки удрио
на Турке.
Када Турци Вука опазише,
плећа даше, а бјежати сташе.
Ћерају их момчад Велестовци:
док догнаше на Сушицу Турке,
сто и три
им посјекоше главе,
свеколике повратише овце.
Но ђе срећа, ту је и несрећа:
пуче пушка Мићунов Андрије,
те убила добра ришћанина,
барјактара
Мићу Поповића;
с барјака се смутише чобани,
који ће га с Мића уграбити
-
утолико побјегоше Турци,
још их млого погинути ћаше.
(1713. год.)
Књигу пише спушки
капетане,
а шиље је војеводи Раду
и јунаку Петру Бошковићу;
овако
им Турчин накитио:
"Слушајте ме, моје вјерне слуге!
Ај те к мени Спужу
крвавоме,
не остав'те Кадића Манојла!"
Када књигу примише главари
на ино се њима не могаше,
добрије се коња доватише,
па одоше Спужу на
крајину
и дођоше на хар капетану,
те стадоше пити мрко вино.
Но
им вели спушки капетане:
"А знате ли, моје слуге праве,
Црногорци нама
досадише,
робе буле, а сијеку главе,
а ћерају овце на збојеве,
и ћерају коње и волове,
прес'јецају на друме карвана;
на Острогу богаз
затворише,
дочекују од Скадра трговце,
и од Босне и од Сарајева,
сијеку им главе од раменах,
а грабе им на сносове благо,
а све бјеже
уз Будош планину,
како горски од планине вуци;
иа сад чујем и кажу ми
људи
е с' издигле црногорске овце
одврх Гарча до тврда Будоша
на
широку Ластву Озринићку,
на силу се нама издигнули:
све чобани иду пред
овцама,
а све звјерад бију по планини.
Но устајте на ноге лагане
да ми једну војску покупимо,
Арбанију и Брда пространа
и крвава града
никшићкога!"
Како рекли, тако учинили
и силну су војску покупили
од Никшићах и крвава Спужа,
и остала Брда по избору;
три хиљаде војске
окупише,
а пред војском турски капетане
од крвава Спужа и Никшићах,
а од Брдах Петре Бошковићу.
Оде војска уз кршне Пјешивце
и изиде
Долу Ораноме.
Ту је војска починула трудна,
па главари уређују војску.
Зове Петар Кадића Манојла:
"О синовче, Кадићу Манојло,
ка си скоро
овце уходио,
куда бисмо с војском обрнули:
али ћемо удрит на Лијешће,
на бијеле Вукотића овце
и на овце Домазетовића,
оли ћемо удрит
на Меоца,
на бијеле овце Мандушића,
и на овце Мргудовић Гојка,
и на овце Дајичић Симона?"
Но му вели Кадићу Манојло:
"О мој стриче,
Петре Бошковићу.
ја сам скоро уходио овце:
не можемо удрит на Лијешћа
-
овац' мало, а доста чобанах:
ту су девет братах Вукотићах,
и
четири Домазетовића,
и два брата, два Вулашевића,
и сувише остали овчари;
но да нашу војску обрнемо,
да удримо с војском на Меоца,
ту је
доста за војску шићара,
овац' много, а мало чобанах.
Но ме слушај, Петре,
мио стриче:
заспах мало, виђох санак ружан:
ми удрисмо с војском на
Меоца
и бијеле овце плијенисмо
ма утече Вуче Мандушићу
са соколом
Дајичић Симоном,
и долеће један прамак магле
од те доње Ластве Озринићке,
а из магле змије излећаху,
грабљаху нам са главах капице, -
страх
је мене погинут хоћемо!"
Но му рече Петре Бошковићу:
"Муч, Манојло,
мој мио синовче,
сан је лажа, а бог је истина!
Немој санак у војску
казати,
е ћеш нашу војску препанути;
но на ноге, да им ударимо
нећемо ли изгубити Вука;
да Вукову главу изгубимо,
дари би нам дошли
од везира!"
Отолен се војска подигнула,
а пред војском иду калаузи.
Ударила војска на Меоца
и бијеле овце плијенила,
јест овацах педесет
стотинах
и хиљаду коњах и воловах,
и двије три главе посјекоше,
па побјеже војска уз планину.
Него ево за Турке несрећа,
е утече Мандушићу
Вуче,
а и соко Гојковић Симоне:
прате турску уз планину војску,
а кликују овчаре чобане,
све спомињу девет Вукотићах
и четири Домазетовића,
-
често гађу, а често погађу!
До малога Дола Оранога
девет главах
Вуче откинуо.
У то дошли девет Вукотићах
и четири Домазетовића.
А што ћу ти лакрдију дуљит:
од малога Дола Оранога
те до Зете ниже Дреновштице,
седамдесет главах откидоше
и на Зету војску наћераше.
Виђи Вука
из Љешева Ступа!
Доцкан бјеше Вуче долазио,
па у Турке јуриш учинио
и на Зету убио Турчина;
и на томе боја раздвојише.
(1714. год.)
Глас допаде у Стамболу граду
на дивану цара честитога
да је турска војска погинула
коју бјеше
царе оправио
да похара ломну Гору Црну.
А кад царе гласе разумио,
он дозива Ћуприлић везира:
"Ћуприлићу, моја вјерна слуго,
ја оправих
серашћера мога
и с њим војске педесет хиљадах
да осветим моју жалост
тешку,
коју су ми дали Црногорци,
што на моју земљу ударише
да
угоде цару московскоме,
кад ми бјесмо у рат с Московима;
пак ми ево
допадоше гласи
да је моја војска погинула
у некакве шуме и клисуре,
погинула од Црногорацах,
да гласника остануло није.
И ово су тешки
јади моји,
од којијех пребољет не могу
докле војску не осветим своју;
него узми војске сто хиљадах,
ол' и више колико ти драго,
иди,
слуго, Црној Гори ломној
.да раскопаш цркву на Цетиње
И манастир код
бијеле цркве,
ђе доходе књиге од Русије
за зло турско и за пакост љуту!
Пали редом села сваколика,
роби робље, сијец' мушке главе,
не остави
цркве ни олтара
што до земље раскопати нећеш,
да истражиш црногорска
гн'језда,
у која се љуте змије легу!"
Кад Ћуприлић заповијед прими.
он сакупи силновиту војску,
сто и двадест хиљадах Тураках,
А кад
близу Црне Горе дође,
на границе Црногорце нађе:
све притекло да се
од њег' брани:
ал' се њему одбранит не могли,
и што могли не имали чиме,
не имали праха ни олова:
један јунак, а двадест Тураках,
једна
сабља на двадест сабаљах,
једна пушка на двадест пушаках;
него они натраг
побјегоше
међу тврде горе и планине,
еда би се туђер одбранили.
Онда клети Турци одољеше:
попалише села и племена,
раскопаше цркве и
олтаре
и манастир на поље Цетиње.
Што побјеже међу горе тврде,
то не даде себи приступити
и остаде у горама живо;
што л' у горе побјећи
не могло.
то побјеже у Боку Которску,
у државу дужда од Млетаках,
имајући тврду узданицу
да их Турком нигда предат неће,
него да ће дужде
помислити
на велике службе црногорске,
што је имо од Црногорацах
у различне рате и бојеве
супрот силна Отмановић цара,
ђе су своју крвцу
проливали.
Ал' се они тужни преварише,
што имали лажну узданицу:
дужд за њима Турке напуштио
по свој Боки и свему Приморју -
похваташе
мало и велико;
што л' у ропство водити не хћеше,
исјекоше мало и големо,
пак отале сабље окренуше,
с допуштењем дужда од Млетаках,
тер се
Турци отле помакоше
преко равне земље Арбаније
и узеше дужду пријатељу
сву Морију међу море слано.
То му хвала и то му исплата
за његово
врло пријатељство
што им дужде бјеше учинио,
предававши тужне
Црногорце
да их кољу на земљу његову.
Хеј, лацманство, - далеко ти кућа!
(1717. год.)
Захвали се
Ченгић Синан-беже
пред господом од Херцеговине:
"Ах да би ме була не
родила,
но влахиња, која влахе рађа,
ако војску сакупити нећу
да
похарам село на Трњине,
па Трњине накрај Горе Црне,
јер ми у њем чудан
шићар кажу:
б'јеле овце, коње и волове,
што су они клети Трњинари
све из наше земље уграбили!
Опалићу кулу Роганову,
на коју се турске
главе суше
и у коју турско робље воде,
те их нама даје на откупе;
заробићу љубу Роганову,
младу љубу скоро доведену,
јер ми кажу који
је познају
да је љепша од виле бијеле!"
му стари вели Катлан-ага
од Мостара града бијелога:
"Прођ' се тога, Ченгић Синан-беже,
није ласно
робит Црногорце
ни палити села црногорска,
док се они крвљу не облију!
Знаш ли, беже, што је скоро било
кад удрише наши Херцеговци
па
бијелу кулу Роганову:
нити они роба заробише
ни бијелу кулу опалише,
но скочише млади Црногорци,
разагнаше Турке на буљуке,
тридест
и шест живих ухватише,
све беговах, агах и спахијах,
а сувише осталих
Тураках!
Не шћеше их пустит на откупе
за млетачке од злата дукате,
већ за турску бруку и срамоту
заискаше мачванске вепрове.
Што искаше,
то им Турци даше,
за крмчеве Турке мијењаше!
Спомени се, Ченгић Синан-беже:
што се пређе могло догодити,
то с' и опет догодити може;
но прођи
се тога војевања,
да те љута змија не удари!"
На то бего не обраћа главе,
јер га носи жеља превелика
на лијепу Роганову љубу,
да је узме
за љубовцу вјерну.
Пак искупи седам хиљад' војске.
на Трњине село ударио.
Ал' се бране тридест Трњинарах
којино се дома намјерише
жестокијем
огњем из пушаках.
а кликују браћу Црногорце
из бијеле куле Роганове
-
ни приступит до куле не даду!
То зачуше Чевљани јунаци
и остали
млади крајичници,
Велестовци, Цуце и Бјелице;
на јуначке ноге подскочише
и шарене пушке прихватише,
пут Трњинах брзо потекоше.
Кличе добар
јунак из дружине:
"Стан постани, турски буљубаша.
јер да имаш крила
соколова
не би тебе данас однијела!"
Кад видјеше Турци Црногорце,
побјегоше главом без обзира.
Но им лоша срећа прискочила,
што их поточ
скоро пристигнула,
ћераше их гором и планином:
до Прентина Дола крвавога
деведесет главах одсјекоше,
а остале даље поћераше
и на тврди кланац
наћераше,
сто и тридест и два уватише,
међу њима агах и беговах
седамдесет и четири друга.
Све остале туђер изгубише,
а господу живу
поведоше
насред Чева на гумно камено.
Хоћаху их пустит на откупе,
но их женска глава укорила,
вјерна љуба кнеза Мојисија
баш од Чева,
мјеста крајичнога;
она рече Којичићу Вуку,
што држаше Ченгић Синан-бега
свезанијех руках наопако:
"Ој ђевере, Којичићу Вуче,
ви хоћасте
браћу откупити
у клетога Ћуприлић-везира,
но их не шће дати на откупе.
Спомени се, Вуче, удовицах,
удовицах, црних кукавицах,
ономлани
што су остануле,
кукајући и сузе ронећи
без мужевах и без бранитељах!
Није ли ви зазор и срамота
да ви браћу своју не светите,
но пуштате
Турке на откупе?"
У јунаку пуче срце Вуку:
сабљом махну Којичићу Вуче
и одсјече Синан-бегу главу;
сву господу тако погубише.
Тад стадоше
мијењати Турке
за јунаке младе Црногорце
који бјеху скоро погинули
од велике војске Ћуприлића;
ту пребише, драги побратиме:
два Ченгића
за попа Милића,
Љубовића за Ђукановића,
а Мекића за Томановића,
Јагличића за Мићуновића,
два Зв'јездића за два Балетића,
а диздара од
Клобука Зука
за сокола Мандушића Вука:
а остале бројити не могу,
јер би пјесма одвећ дуга била.
(око 1718. год.)
Паде паша с војском
на Дољане,
на Дољане више Подгорице;
ђе пануо шатор разапео,
под
шатором ноге прекрстио
и дугачки чибук запалио.
Отлен паша књигу накитио,
а посла је у село Виниће,
у Виниће у Бјелопавлиће,
а на руке војеводи
Раду:
"Чујеш мене, од Винићах Раде,
да си с прешом мене на Дољане,
и доведи побратима твога
са Слатине Петра Бошковића,
а дајем ти турску
вјеру тврду
пишта Петру учинити нећу."
Кад војводи књига допанула,
ону гледа, другу накитио,
а посла је побратиму своме
у Слатину Петру
Бошковићу:
"Бошковићу Петре, побратиме,
хајде, побре, дасе састанемо!"
Кад је Петра књига допанула
и видио што му ситна пише,
добра се
је коња дохватио,
из Жабљака Омер ћехајића,
па турскога коња појахао,
и отиде на састанак к Раду,
доклен дође Зети на обалу, -
ал' је
први Раде излазио.
Кад се мили стали побратими,
руке шире, у образ се
љубе;
но му рече Петар Бошковићу:
"Што си, побре, поручива за ме?"
А Раде му право кажеваше:
но му Петар ријеч бесједио:
"Побратиме, са
Винићах Раде,
ја ти тамо не смијем одити,
турске ће ме даве изгубити."
"А не бој се, Петре побратиме,
паша ми је зада вјеру тврду
да ти
ништа учинити неће;
но остави коња турачкога,
из Жабљака Омера ћехаје:
то је паши највјернија слуга..
рече њему Петар Бошковићу:
"Хоћу
с тобом, побратиме, поћи,
а бојим се и страх ме је љуто
да срамотно
хоћу погинути."
Па скочише оба побратима,
од мејдана коње појахаше,
отидоше низ Бјелопавлиће.
А кад дошли више Спужа града,
ту је Петар
коња одјахао,
а отиде пјешке на опанке;
док дођоше на равне Дољане,
пашине их слуге угледаше.
угледаше па их сусретоше
да им
приме коње и оружје.
Раде коња и оружје даје,
а Петар је коња оставио,
коња нема, а не да оружје;
под оружјем паши приступио:
не хће паши
руку пољубити,
већ прекрсти ноге под шатором.
Док ево ти дава од Тураках,
од Жабљака Омере ћехаја;
пашину је руку пољубио,
а паши је ријеч
бесједио:
"Хај помагај, пашо господаре.
од крвника Петра Бошковића!
Два је моја брата изгубио,
и јаше ми коња братинога."
Но је паша
ријеч бесједио:
"Је л' истина, Петре, моја слуго?"
"Истина је, пашо
господаре,
ма ме за то крива наћи нећеш:
једном послах двоје слијепацах
те одоше земљом и свијетом,
док дођоше граду у Жабљаку;
ту их клети
похваташе Турци,
бацише их у воду Морачу;
па их моја браћа осветише,
посјекоше браћу Омерову,
и мене су коња даровали.
Могу пребит двоје
слијепацах
за два брата Омера ћехаје,
а за гусле коња ћехајина;
ја нијесам ништа њима дужан."
Она прође, друга дава дође,
од Турчина
Османагић-бега,
од бијеле варош Подгорице:
"Хај помагај, пашо господаре,
од крвника Петра Бошковића!
Вјерну ми је заробио љубу,
Турцима
је љуби на срамоту."
"Је л' истина, Петре, моја слуго?"
"Истина је,
пашо господаре,
ма ме за то крива нећеш наћи:
мајка јој је ришћаница
била,
ришћаница па се потурчила.
њој је ваша вјера омрзнула,
те
је она к мене ускочила
и ришћанску вјеру прихватила."
То је паши тврдо
мучно било.
Па и трећа дава испанула,
од Турчина бега Лисичића:
"Хај помагај, пашо господаре,
од крвника Петра Бошковића!
Два је моја
изгубио сина
и зајмио пет стотин овацах."
"Је л' истина, Петре, моја
слуго?"
"Истина је, пашо господаре,
ма ме за то крива наћи нећеш,
јер је прва турска зађевица:
први су ми Турци ударили
на Копиљу, пољу
пиперскоме,
и мојега изгубили сина -
бољи бјеше од три беговијех,
три стотине зајмили овацах -
боље бјеху но шест беговијех!"
Већ су паши
даве дојадиле,
ге слугама турски проговара:
"Држ'те слуге, Петра посјеците!"
Јадан Петар турски не умије,
ма разумје са Винићах Раде,
на говори
Петру побратиму:
"Бјежи, Петре, главе не унио,
јер ти Турци посјекоше
главу!"
"А како ћу, добар побратиме?
Да ја имам соколова крила,
не би перје месо изнијело,
акамоли ноге под јунаком!"
Опет му је Раде
бесједио:
"Бјежи, Петре, главе не унио,
узми коња мога ал' пашина!"
Скочи Петар како соко сиви,
а пламена ножа извадио -
од Петра се
размакоше Турци,
пашина је хата откинуо,
па се њему на рамена баци,
па побјеже пољем Загоричем.
Доклен Турци коње појахаше,
дотлен
Петар насред поља дође;
докле Турци насред поља равна,
дотле Петар у
Глибавац равни.
Ту се Петру коњиц опучио,
бјежи Петар пјешке на опанке.
Дотле Турци дошли у Глибавац.
Петар пјешке више Спужа дође;
ту
је коња находио свога,
и добра се коња дохватио,
и утече у село Слатину,
у танку се затворио кулу
су два брата и два братучеда,
су два стрица
и су три синовца.
На кулу му ударише Турци,
ма се Петар Бошковићу брани
жестокијем огњем из пушаках.
Бранио се два бијела дана,
бог да
знаде предат се хоћаше,
но му виче из планине вила:
"Не предај се, Петре
Бошковићу,
е ти иде једна помоћ врућа,
помоћ врућа стотина Пиперах!"
Мало било, много не трајало,
док ево ти Пипери јунаци:
на турску
су војску ударили,
но је много војске у Тураках,
разагнаше стотину Пиперах,
а на Петра боље навалише.
Ма се Петар Бошковићу брани.
бранио се
два бијела дана;
но су Петру муке одољеле,
бог да знаде предат им се
ћаше,
но завика из планине вила:
"Бошковићу Петре, не предај се,
е ти иде једна помоћ врућа,
помоћ врућа, триста Пјешивацах.
а пред њима
Никчевић Илија!"
Мало било, много не трајало,
три стотине дође Пјешивацах:
на турску су војску ударили,
но је веља војска у Тураках,
разагнаше
триста Пјешивацах,
узгнаше их уз Брда камена,
а на Петра боље навалише.
Ма се Петар Бошковићу брани.
два бијела дана без престанка;
муке
су му љуте одољеле,
зове Турке да им се предаје,
и од куле врата отворио
да излази на аман Турцима,
но завика изнад куле вила:
"Не предај
се, мој соколе сиви,
немој твоје попуштит поштење,
е ти сада иде помоћ
врућа,
помоћ врућа од Горице Црне,
баш дванаест стотинах пушаках,
а пред њима српска војевода,
с Чева равна Драшко Поповићу!
Ако ли ми,
Петре, не вјерујеш,
ти погледај између Гарчевах:
ето први на воду Сушицу
они задњи на село Загреду."
Мало било, много не трајало,
Зету воду
Драшко прелазио,
у Ждребаник равни улазио;
из плећих су Турке заминули,
и на турску војску ударили...
И како се кољу полагано,
сву је војску
тама притиснула
од брзога праха и олова
и од паре коњске и јуначке;
сијевају мачи од појаса,
грме пушке, небо се пролама,
стоји јека
многих рањениках,
пролијећу коњи без јунаках,
а јунаци без добријех
коњах!
Него Турци плећи обратише,
оћера их Драшко Поповићу
са соколом
Петром Бошковићем.
Да ти се је нагледати, друже,
ка се момци грабе на
оружје!
А шта ћу ти дуљит лакрдију:
од Слатине до Сиге градине
три стотине главах посјекоше,
три стотине коњах уграбише;
од Тураках
студен ками оста -
грдна гласа, црнога образа.
Колико је војске црногорске,
сваки носи биљег од Турчина:
неки главу, а неки оружје,
неки води
коња седленика.
У Слатину војска коначила
под бијелу Бошковића кулу;
ту их Петар дочекао дивно,
заклао им стотину овновах.
А кад свану
и сунце ограну,
подиже се Драшко Поповићу,
а за њиме сва његова војска,
пут крвава Чева на крајину,
пјевајући и пушкам' мећући.
Петар оста
здраво у Слатину
и задоби славу и поштење.
(1722. год.)
Књигу пише беже Љубовићу
од широка поља Невесиња,
а посла је паши требињскоме;
овако му
у њу накитио:
"Мој ујаче, пашо Хусеине!
Мож ли знати, јеси л' запазио,
кад пролази Ћупрелић везире
и похара тврду Гору Црну,
црногорске
посјече главаре
на састанак и на вјеру тврду
на Ситницу под Ораховицу?
Пс остаде ништа до камена
и крвава села на Трњине
од велике војске
Ћупрелића.
Ту је доста јада за Тураках.
Јучер су ми брата изгубили,
брата мога, а сестрића твога -
бјеше поша у лов у Сомину,
око њега
све његове слуге,
и њихове понијеше главе,
понијеше у тврде Трњине -
знаш сестрића, бега Али-бега,
до цара му не бијаше пара!
Но, забога,
мој мио ујаче,
устај брже да купимо војску
да и тога врага истражимо,
да од њега не остане трага,
да ми наше јаде осветимо.
Па још да
ти, мој ујаче, кажем:
јест у кнеза у Рогановића,
у њега је љуба вјереница,
јест кнегиња како горска вила,
по два коња успоред прескаче:
за
тебе би пашу требовала,
ал' за мене, твога сестричића!"
Кад је паша
књигу разумио,
он устаде на ноге јуначке;
запуцаше пашине лубарде
за три ноћи и три б'јела дана,
те се веља војска покупила
од Никшићах
и од Коренићах.
од Требиња и од Невесиња,
од Љубиња и од Љубомира,
од бијела Кључа и Клобука,
и широка Гацка пространога.
од тврдога Стоца
и Мостара,
и од Фоче и Новог Пазара.
Кад су силну војску покупили
на широко Гацко поље равно,
на тефтер су војску избројили -
војске бјеше
двадесет хиљадах.
Отолен су војску подигнули
и спадоше на Поље Никшићко.
Виђе војску од планине вила,
па полеће на лагана крила;
више Чева
вила починула
наврх Лисца, високе планине;
отле кличе танко гласовито
у крваво Чево на крајину,
а на име кнеза Мојисија.
Но се дома кнеже
не намјери,
но Крстиња, кнежева љубовца.
па кнегиња вили бесједила:
"Што је, вило, каменом ти стале?
"Како шта је, кнежева кнегињо:
ево сјутра војска на Трњине,
а пред војском паша од Требиња
с Беглер-бегом,
својијем сестрићем,
а за њима двадесет хиљадах!
Трњине ће село похарати,
црногорско крило саломити;
но ђе ти је кнеже Мојисија,
да покупи
младе Црногорце
да дочека Турке на Трњине?"
"Мучи, вило, кукавице црна,
ђе су њему млади Црногорци?
Да л' нијесу лани погинули
од велике
војске Ћупрелића?
Ђе гођ бјеше од боја главара
на вјеру их посјекоше
Турци
на Ситницу под Ораховицу;
а остали који погибоше
од велике
војске Ћупрелића:
ђе гођ бјеше лакца и бојника,
све погибе, ништа не
остаде,
до момчади луде и невјеште
и црнијех, вило, удовицах,
удовицах
како кукавицах!"
У то кнеже Мојисија дође
кад кнегиња с вилом говораше.
Скочи кнеже на ноге јуначке,
па окупи од Чева Чевљане,
све им каже
што је и како је.
Отидоше Долу Папратноме,
а кнез посла лаке поклисаре.
Једног посла селу Велестову
побратиму од Јабуках Вуку:
"Ево сјутра
Турци на Трњине,
но покупи, Вуче, Велестовце,
хајде с њима Долу Папратноме!"
Па послао другог поклисара,
послао га у племе Бјелице
на дворове
Милића војводе:
"На ноге се, Милићу војводо,
и покупи Цуце и Бјелице,
хајде с њима Долу Папратноме;
ево сјутра Турци на Трњине,
да светимо
јаде од Тураках:
једа би ти бог и срећа дала
девет братах твојих да
осветиш,
девет братах како Југовићах,
те их лани Турци посјекоше
у бијелу цркву Свету Петку,
што не кћеше цркву оставити
да је Турци
без крви опале!"
Црногорци на ноге скочише
како хабер од кнеза примише,
скупише се Долу Папратноме,
бројем бјеше хиљаду пушаках.
У До тамну
ноћцу преноћише.
А кад ноћи испред зоре било,
нешто трену небо од Трњинах,
на Трњине Турци ударише,
и Трњине огњем опалише,
и големи шићар
заузеше:
крњи ваган и двије ожице,
и пијевца, Томина кокота,
и
ћорога коња Роганова.
Но скочио Николић Томашу,
а за њиме млади Црногорци,
и зајмише Турке уз Трњине,
стигоше их на врх од Пресјеке.
Него
пуче пушка црногорска,
баш сокола од Јабуках Вука,
и погоди турску буљубашу
Мурчић Зука од града Клобука.
Иза Вука обрнула рука,
а Турцима
обрну нерука!
Гоне Турке уз Доле Прентине:
од Пресјеке до наврх Доловах,
од Доловах до Ластве Прентине -
двојином их више посјекоше.
Када
бјеху уз Ластву Прентину,
но завика Матијашев Јанко:
"На лијево обрните,
Турци,
а за душу старца Матијаша,
е пиличник од вас не утече!"
На лијево Турци обрнуше,
на стијене веље нагазише,
на крваву Кокотову
главу,
коју не би соко прелетио
а камоли јунак пријешао:
ту сијеку
и разгоне Турке,
док јунаке забољеше руке;
од Тураках јаде починише,
не пуштише ништа до камена.
седамдесет ухватише живе,
седамдесет
и више четири,
све господе: агах и беговах,
међу њима пашу Хусеина,
са сестрићем бегом Љубовићем,
па их воде руках свезанијех.
Мишљаху
их врћи на откупе,
е су јадни Црногорци гладни,
но кад дошли Чеву крвавоме,
ту их среле чевске покајнице,
а пред њима Крсте Мојашева;
како
виђе бега Љубовића
како виђе одмах га познаде.
па ђеверу своме бесједила:
"Мој ђевере, Николић Томашу,
куд ми водиш бега Љубовића?
Зар сам
мало њему робовала, -
лани ме је беже ухватио,
кад похара везир Ћуприлићу,
кад похара ломну Црну Гору, -
робовала за годину данах?
Дај ми
ножа, а на ти куђељу,
да посјечем бега Љубовића."
И кнегиња укори ђевера:
ножем врже Николић Томашу,
те посјече бега Љубовића.
Тад свијема
посјекоше главе
и пребише прве за потоње:
Хусеина пашу требињскога
за бијелу на Цетињу цркву
што Ћуприлић бјеше изгорио,
Љубовића за Мићуновића,
а Ченгиће за браћу Милиће,
Јагличића за Томановића,
Мурчић Зука
за Мандушић Вука.
Сијерчића за Мрваљевића,
а Јаганца, турску буљубашу,
за нашега Вукца арамбашу,
а из Фоче хоџу Сулејмана
за ћорога вранца
Роганова,
а остале Турке витезове
за јунаке младе Црногорце
који
бјеху у бој погинули
против веље војске Ћуприлића;
пребијају десет за
једнога -
право није, ма лијека није.
(око 1725. год.)
Књигу пише Хаџиманић
Дуро
од несрећна града никшићкога,
а шиље је у ломне Пјешивце,
а на руке Бабићу Ивану:
"О Иване, богом побратиме,
знаш ли, побро, давно
било није
када смо се лани побратили
о веселу дану Митровоме,
братимили
за зло црногорско,
да гонимо плијен црногорски,
да сјечемо црногорске
главе?
Сво има по године данах,
нит' узесмо с крајине плијена,
нит' јуначке главе посјекосмо!
Но на ноге, мио побратиме;
покупи ми
стотину јунаках
који нема куће ни баштине,
који нема тора ни обора,
ни другога блага ни имућа
досим струке и оружја сјајна;
доведи
их граду никшићкоме,
јер сам добар шићар уходио
у дно Баре у поље Грахово,
баш овацах тридесет крдовах,
то су, побро, овце црногорске."
Кад
Ивану ситна књига дође,
он сакупи стотину јунаках
и отиде граду никшићкоме.
А кад граду дође на чаршију,
на чаршију пред кафетарију,
ту нашао
Дура побратима
и за Дуром дв'је стотин Тураках.
Руке шире до два побратима,
руке шире. у лице се љубе,
питају се за јуначко здравље,
и рекоше
да су здраво били.
Тада рече Бабићу Иване:
"Побратиме, Хаџиманић Дуро,
смијемо ли удрити на овце,
јер су вазда добри Црногорци?
Страх
је мене и бојим се љуто
без крви их веље пуштит неће!"
Ма га клето Туре
слобођаше:
"Не бој ми се, мио побратиме,
све су, кажу, ђеца код овацах,
код њих нема доброга јунака
до сокола Марковића Вука
од Трњинах
села крвавога."
Отолен се војска подигнула
и отиде у Загору малу.
У Загору војску оставише,
а одоше до два побратима
да уходе овце у Грахово.
Кад изишли на врх од Дервиша
Црногорци овце отворише
и пуштише
тридесет крдовах;
сваки своје овце пришикује,
ма не хоће Марковићу Вуче;
јунак иде наспрема овацах,
а па руке носи џефердара,
а све гледа
кад ће бити кавга;
џефердару ријеч проговара:
Џефердаре, мој уздани
друже,
ако би ми ударили Турци,
немој мене, друже, преварити,
већ
ми убиј данас грађанина,
те опошти и мене и себе
И бијеле замијени овце!
А дајем ти моју вјеру тврду,
ак' унесем главу на рамену,
носићу
те Рисну на Габелу,
дрвен ћу ти сандук отурити,
а од срме кундак ударити,
-
заисто те преварити нећу!"
То слушају до два побратима,
нимало
им мило не бијаше,
па међу се збора заметнули,
и тако су макул учињели:
да не смију њему ударити.
У Загору дошли у дружину,
све им што
је и како је кажу,
и какав је Марковићу Вуче, -
да не смију њему ударити.
Кад то зачу Ходо барјактаре,
тако бјеше њима бесједио:
"Пи, ђаволе,
оба побратима!
Ђе се боје триста од једнога,
не шчекала кућа ниједнога!
А тако ми вјере и закона,
ја сам саде с уходе дошао,
и тек Вуче
што затвори овце,
он отправи тридесет чобанах,
оправи их Рисну на пазаре
да му купе вина и дувана
и фишеках, заире јуначке;
но на ноге,
да му ударимо
како сине зора на истоку;
лако ћемо овце плијенити
и Вукову главу откинути."
Сва је војска Хода послушала
и ноћу се Вуку
примакнула.
Виђи Вуче среће какве ти је!
Дођоше му до два побратима,
Вук Бојановић и Вук Томановић,
на торину Вука Марковића,
бјеху
прошле ноћи три сахата:
"Добар вече, Вуче побратиме!
Хајд' у чету, побро,
да идемо!"
Ема им се Вуче одговара:
"Ја не могу овце оставити:
друге пушке код овацах немам
до мојега сјајна џефердара,
а страх ме
је и бојим се љуто
е ће мене Турци ударити
бијеле ми овце плијенити;
ма се уздам у бога милога,
и у стари талих црногорски
и у мога
бистра џефердара
да их пуштит без замјене нећу.
А дивно сам цека напунио:
у њ сам врга два брата близанка,
за синџир сам браћу привезао,
он ће моје овце осветити.
А посла сам тридесет чобанах
бијеломе Рисну
на Габелу
да ми купе вина и дувана
и фишеках, заире јуначке."
Гости
Вуче до два побратима,
он им закла брава јаловога.
Вечераше три бијесна
Вука,
па чибуке своје запалише,
уз чибук се збора зађедоше,
а све
Вуци зборе за јунаштво:
колико су главах откинули,
колико су узели пљеновах;
би л' на овце Турци ударили
кад би знали ко је код овацах.
Рече
соко Томановић Вуче:
"Да бог даде, оба побратима,
ако игда кћели ударити,
јутрос ни се Турци којасили!"
Мало прође, не би николико,
ударише
на торину Турци,
утекоше у главицу Вуци.
Но се загна Ходо барјактаре,
ла отвори стругу од торине,
но га гађа Марковићу Вуче,
и дивно
је згодио Турчина,
згодише га два брата близанка,
на прси му токе оштетише,
а на леђа срце истурише -
мртав Турчин стругу притворио.
Ма Никшићи
зорно кидисаше,
све бијеле овце заврнуше.
Ал" три Вука трче у поћеру:
но се брани Бабићу Иване,
око њега од Никшићах Турци,
не дају се
примаћи поћери.
Но кликује Марковићу Вуче:
"Пи, зла срећо, оба побратима:
кад се скупе на збор Црногорци
на Цетиње код бијеле цркве,
зађешће
се за бијеле овце,
три ће казат код овацах Вука,
а овце ни Турци одјавише!
То је наша брука и срамота!"
Па се загна Марковићу Вуче
да претече
овце у Присоја,
ал' му не да Бабићу Иване,
но га Иван гађа џефердаром,
десну му је ногу саломио.
Паде Вуче у траву на главу,
а прискочи
Бабићу Иване
да Вукову посијече главу,
но се Вуче сјећи не даваше:
па здраву се ногу придигао,
а упири свога џефердара,
те погоди Бабића
Ивана,
обије му ноге саломио;
паде Иван мртав украј Вука.
Кад погибе
турска буљумбаша,
сва се турска војска препанула;
кидисаше два бијесна
Вука,
кидисаше Вуци уз Присоје,
а Турци им плећа обрнуше:
док дођоше
на врх од Присоја
по двије су главе откинули,
половину отели овацах.
У то приспје тридесет чобанах
са Габеле Рисна бијелога,
ударише
једино на Турке,
разагнаше кроз Загору Турке,
како вуци без пастира
овце.
Отолен се натраг повратише,
сваки носи од Турчина главу,
а два Вука носе по четири
и по два су жива ухватили.
Кад дођоше на дно
од Присоја,
ту нађоше Вука рањенога,
а до њега Ивана мртвога.
А
загна се Томановић Вуче
да посјече главу Иванову,
но га куми Марковићу
Вуче:
"Не, забога, Вуче побратиме,
доста си се глава насјекао,
но понес'те мене на Ивана
да крвнику посијечем главу
који ми је крило
саломио."
Понесоше Вука рањенога
те посјече главу Иванову.
Пошто
Вуче посјече Ивана,
он је тако ријеч бесједио:
"Слушајте ме, оба побратима:
ви ми данас обранисте овце
и никшићке ископасте Турке,
но узмите
дио од овацах,
од оваца стотину овновах!"
Одговара Томановић Вуче:
"Нећемо ти, побро, ђавољега,
нити ћемо више старешине
до џефердар Хаџиманић
Дура, -
њега ћемо узет старешине;
ја сам Дуру откинуо главу
и скинуо
с њега џефердара."
Па пођоше два бијесна Вука,
отидоше у чету крваву.
Направише чобани носила
од својијех сјајнијех пушаках,
те снесоше
Вука Марковића,
снесоше га Рисну на крајину.
Лијечи се за годину данах,
доклен Вуче ране извидао,
и љекара подмирио дивно:
даде њему сјајна
џефердара,
џефердара Бабића Ивана,
и шејшану Хода барјактара!
Опет
Вуче код оваца пође,
ма не може више четовати.
(1732. год.)
Хвала богу, хвала
великоме,
што давије цару дојадише
од простране земље Арбаније,
од Тураках с турскијех крајинах,
од Спужанах и Подгоричанах!
Плачу Турци
на племе Пипере:
"Аман, царе, земљи господаре,
ти помагај, ако знаш
за бога,
од Пиперах, Брда крвавога,
робље робе, а сијеку главе,
а хватају буле, каде младе,
тс их воде босе по камењу!
Дај нам војску,
драги господаре,
да Пипере Брдо разоримо,
Црној Гори крила саломимо,
ал' нас прати, драги господаре!"
Кад давије цару досадише,
он дозива
сестричића свога,
Рустен-бега Џиди-Беговића:
"Слушај мене, мио сестричићу,
купи војске тридесет хиљадах,
а не жали хазну ни захиру;
води војску
земљи Арбанији,
доклен дођеш варош Подгорици -
давије мн од њих дојадише
на Пипере, на племе каурско:
робе буле, а сијеку Турке,
разурају
цареве крајине.
На Пипере пушти силну војску,
те истражи у Пипере врага,
немој од њих оставити трага,
да почину Турци крајичници!
И ако
би тако учинио
како тебе твој даиџа каже,
добрим ћу те даровати даром:
врћ ћу тебе, мио сестричићу,
за валију на Урумелију."
Рустен-бегје
гибен на јунаштво,
и цара је добро послушао,
примио му војску и захиру.
Води војску земљом и свијетом
доклен дође Арбанији љутој
у широку
пољу Ћемовскоме
под бијелу варош Подгорицу;
ту је силна војска починула.
Бег окупља турске крајичнике,
пред војском их меће калаузе
да му
воде војску на Пипере.
Кад лијепо уредио војску,
тад удари на племе
Пипере,
и Пипере огњем изгорио,
и на Дрезгу табор учинио
и пободе
бијело шаторје.
Ту му војска робље довођаше,
бег за робље Турке дариваше,
и бише се за неђељу данах.
А кад седма ноћца долазила,
ал' Пипери,
крвава крајина,
међу собом чине договоре
да ударе бегу на таборе.
И бјеху се сложно послушали,
те на бега ноћу ударише,
а на Дрезгу, на
поље широко,
те Пипери удрише Турцима.
Бог им даде и срећа јуначка,
ка да муња у Турке удари:
плећи даше, табор оставише,
оставише
бијеле шаторе,
код шатора коње повезане,
оставише робље похватано.
Бјежи грдан беже Рустен-беже,
бјежи Турчин главом без обзира.
без турбана
и без буздована,
и без коња, пјешке без обзира...
И од Дрезге, поља
широкога,
до Мораче више Подгорице
три стотине главах посјекоше,
Рустен-бега жива ухватише.
Но их куми беже Рустен-беже:
"Немојте ме
посјећи, Пипери,
јер ја јесам царев сестричићу;
од цара ви божју вјеру
дајем,
цар ће мене добро откупити,
он ће вашу намирит похару
и
даће ви небројено благо:
даће вама коње нековане,
и даће ви сабље непасане,
писаће ви цареве фермане."
А кад чуше Пипери јунаци,
ругају се
бегу Рустен-бегу,
с ферманима и с турскијем благо;
"Не будали, беже
Рустен-беже!
Не тражимо блага ни фермана,
него твоју главу са раменах."
И његову главу посјекоше.
И на томе боја раздвојише.
(око 1735. год.)
Три су пила побратима
вино
у Ровину, у Томановића,
у хајдука Томановић Вука:
једно с
Чева Гаврилов Турчине.
друго соко Радуловић Симо,
треће бјеше Томановић
Вуче;
Вукова им љуба вино служи.
Када су се вина напојили
и од
вина ћефа заузели,
у вину се збора зађедоше.
Вели хајдук Томановић Вуче:
"О бога ви, до два побратима,
зло попили у Ровини вино!
Што се
турски друми отворише,
отворише друми и карвани,
у Рудине овце издигоше?
За нас нико ни хабера нема!"
Али вели Гаврилов Турчине:
"Невоља
је, мио побратиме:
устадоше Турци на оружје,
а забити поградише куле,
а на куле вргоше пандуре,
друм чувају од Црногорацах.
Једна се
је оградила кула
на дио Гацка, на Крстац паланку,
а њу гради Звиздић
Асан-ага
од широка Поља Гатачкога;
кад је Турчин приградио кулу,
на кулу је турио пандуре,
четрдесет и четири друга,
и пред њима Ибра
буљубашу,
чува њему Пиву и Голију,
и широко поље Гацко равно
од
хајдуках, од Црногорацах.
Друга се је оградила кула,
оградила на равне
Рудине,
више б'јела града никшићкога,
а бијела кула на Трубјелу;
а њу гради Балабановићу
од крвава града никшићкога;
кад је беже оградио
кулу,
на кулу је турио пандуре,
четрдесет и четири друга,
и пред
њима турску буљубашу,
Туре зорно Мрку Усеина,
друме чува од Црногорацах,
и бијела града никшићкога.
Трећа се је оградила кула,
б'јела кула
на равне Рудине,
а јест тврда Омутић паланка,
и њу гради Осман капетане
од Никшића, града бијелога;
кад је Турчин приградио кулу,
па кулу
је турио пандуре,
четрдесет и четири друга,
и пред њима турску буљубашу,
буљубашу Сефера Пипера,
чувају му друма низ Рудине,
и никшићке
у Рудине овце.
Четврта се оградила кула,
оградила кула на Бањане,
и њу гради Ресулбеговићу
од Требиња, града бијелога;
кад је Турчин оградио
кулу,
на кулу је турио пандуре,
четрдесет и четири друга,
и пред
њима клобучког диздара,
чува друме од Црногорацах,
и Требиња, града
царевога."
Вели тако Никац од Ровинах:
"Истина је, драги побратиме,
ја сам скоро из чете дошао
и видио турске грађевине,
и на грађе
убојне топове,
и у грађе од боја пандуре.
Још сам добар шићар уходио,
уходио Љубовића овце,
на Загорње поље Невесиње,
од беглука хиљаду
овновах
што му раја у пешкеше даје:
ласно бисмо шићар заузели
су
четрдест другах узданијех,
на срамоту кулах и пандурах;
но, Турчине,
мио побратиме,
хајде, побро, у Чево крваво
те ми купи једну чету малу:
ђе год нађеш бољега јунака
све са собом у чету узимај."
А говори
Томановић Вуче:
"Побратиме, Радуловић Симо,
хајде пођи у те Цуце Доње
те покупи другу чету малу
од Бјелицах и Малијех Цуцах:
ђе год нађеш
бољега јунака
све са собом у чету узимај;
хајде с њима на Доле Кобиље.
Ја ћу трећу купит чету малу
од Ровинах и села Трњинах."
Па скочише
три добра јунака,
Турчин пође Чеву крвавоме,
Симо пође у те Цуце Мале,
чете мале двије покупише,
чете двије тридесет хајдуках
и пред њима
двије харамбаше.
Отидоше у те Цуце Горње,
на Кобиље Доле долазили,
ту нађоше Томановић Вука
и са Вуком десетак хајдуках.
Ту се сташе три
добра јунака
и за њима четрдест хајдуках,
отидоше уз Доле Кобиље,
на Јабуку чета долазила,
на погледу уз турске Рудине,
те гледају турску
грађевину
и на грађу од боја пандуре.
Докле мрче и почину сунце,
а хајдуци на ноге скочише,
уљегоше ноћу уз Рудине,
Рудине су здраво
прегазили;
уљегоше уз Бањане равне,
и Бањане здраво прегазише;
уљегоше уз Корита жупна,
и Корита здраво прегазише;
уљегоше уз Бабу
планину,
а из Бабе управ Ђеласици,
доклен дошли пољу Невесињу,
под бијелу кулу Љубовића;
ту хајдуци починули трудни.
Доклен мрче и
почину сунце,
ударише под оџак бијели
и велики шићар заузеше,
од
беглука хиљаду овновах,
ухватише дванаест чобанах
под оружјем, жива
свакојега,
све то бјеху власи сиромаси -
не кћеше их посјећ Црногорци;
побјегоше преко Невесиња.
А глас бегу на касарму дође:
"Хај на
ноге, Љубовићу беже,
удари ти Томановић Вуче,
оћера ти хиљаду овновах,
поведе ти дванаест чобанах
без мртвога и без рањенога!"
Скочило
је дванаест беговах,
и велику поточ покупили
од Рабиње и од Невесиња
до Мостара, града бијелога,
и Пролома, турачке касабе;
подигло
се другах пет стотинах,
лака пјешца и брза коњика,
и за Вуком пошли
у поћеру.
Бјежи Вуче како соко сиви.
А да видиш бега Љубовића,
препаде се да ће утећ Вуче,
напријед му гласе протурио
широкому Пољу
Гатачкому,
бијеломе граду Метохији:
"Ко је Турчин, за Мухамед свеца!
Ударио Томановић Вуче
на оџаку Љубовића бега,
све пороби мало и
велико!"
Хајдуцима лоша срећа била:
паша бјеше на то Гацко равно,
око њега три табора војске.
Кад глас паши у шатору дође,
али паша на
ноге скочио
а у војску пуштио телала.
Телал пашин у околу виче:
"Је ли мајка родила јунака
ко ће узет другах три стотине,
лака пјешца
и брза коњика,
по избору бирана јунака
да поћера од Ровинах Вука?
Ако би му бог и срећа дала
да би Вука жива ухватио
али главу од мртва
донио,
дава паша блага триста ћесах
и све Гацко поље под арачем,
да му купи гроше и дукате
да не дава цару ни везиру,
и врћ ће га у Кључ
капетаном!"
Телал виче кроз пашину војску;
не нађе се никаква јунака
до подоцкан сина пашинога,
по имену Пашићу Османе,
пред пашом се
добро захвалио:
"Подај мене другах три стотине,
лака пјешца и брза коњика,
по избору бирана јунака,
ја ћу поћи Вука поћерати
и њега ћу жива
ухватити."
Даде му их, ријеч не чинио.
Пашић Осман коња окрочио,
и за њиме другах три стотине,
лака пјешца и брза коњика,
а толика хртах
и сљедниках, -
отидоше поћерати Вука.
Гацко поље они пријеђоше,
прихватише с' Троглаве планине:
Томановић уз Корита равна,
Пашић Осман
на врх од три главе:
Томановић уз хајдучке Лаке,
Пашић Осман на Црквице
равне;
Томановић наврх Дубочаках,
Пашић Осман у Лаке хајдучке;
Томановић на дно Дубочаках,
Пашић Осман наврх Дубочаках...
Кад је Вуче
сагледао Турке,
али зове Сима и Турчина:
"Полако те, до два побратима,
ево Турци низ Дубочке равне,
ал' се, браћо, натраг повратите!
Стоји
фиска пјешца и коњика,
стоји штехта хрта и сљедника,
а пред нама крваве
Рудине,
у које су стотину пандурах:
да имамо крила соколова,
да
не данас не би унијела.
Послушајте мене, Црногорци:
ја ве кумим богом
истинијем -
који, браћо, данас прегнут неће
да с Турчином крвцу пролијева,
ја га богом великијем кумим
нека бјежи уз Копље планину
да ми моју
не плаши дружину!"
Сви стадоше четрдест хајдуках;
вели Сенић из Бјелицах
Живко:
"Буљубашо, Томановић Вуче,
ја нијесам но један у мајке,
рекла ми је мајка на кретању:
- Хајде збогом, синко, Сенић Живко:
Нема
мати но тебе једнога:
кад ми с пута донио срамоту,
већ те мајка жива
не виђела,
остала ти мајка кукавица!
Ја сам прега данас погинути
и с Турчином пролит крвцу црну!"
Већ да видиш четрдест хајдуках:
ево
двадест пошли унапријед,
двадест оста да чекају Турке.
Дивно Вуче уреди
хајдуке,
и слободи младе Црногорце:
"Црногорци, сиви соколови,
ви јуначка срца искорите!
Слушајте ме, моја браћо драга!
Мука ли је
добити јунаштво,
након себе спомен оставити!
Ово су ти босанске балије:
ко се с њима боја био није,
тај је од њих страву заузео,
а који
се с њима боја био,
тај ће јуриш без узмака чинит;
но немојте издат,
соколови!
Ко погине данас на Дубочке,
тај нам, браћо, нигда мријет неће,
наком себе спомен оставиће,
а једном ће мријет свакојако!"
Дивно
Вуче уреди хајдуке
око друма подно Дубочаках,
и овако њима говорио:
"Црногорци, соколови сиви,
међу собом Турке упуштите,
издалека
кавгу не чините."
Вели с Чева Гаврилов Турчине:
"Слушајте ме, браћо
Црногорци,
немој који пушку опалити
док не пукне мога џефердара."
Сва дружина њега послушала,
уљегоше у лист и у траву;
ево Турци низ
Дубочке равно.
По да видиш двадесет хајдуках,
сви гледају један на другога
ко ће први да заметне кавгу:
гледа Турчин Томановић Вука,
гледа
Вуче Никца, сина свога,
гледа Никац Радуловић Сима,
гледа Симо Балетића
Рада,
гледа Раде Перишић Аћима,
гледа Аћим Гаврилов Османа,
гледа
Осман Балетић Вукоту,
а Вукота Дајичића Живка;
гледа Живко Вукотића
Вука,
а Вук гледа Гавриловић Баја,
гледа Бајо Рогановић Јова,
гледа
Јово с Добре Воде Вука,
а Вук гледа Жутка Липљанина,
Жутко гледа од
Бјелицах Вука,
а Вук гледа Живка Сенијића -
јунак Живко не гледа никога,
од образа пали џефердара.
Пукла пушка ка да прогрмљело,
пуче пушка,
убила Турчина,
а загна се Марковићу Пејо,
те Турчину главу откинуо.
Али вели Гаврилов Турчине:
"О Чевљани, Чева не виђели,
уби Цуца,
посјече Бјелица!"
Оно гледа Балетићу Раде,
а у Турке јуриш учинио,
једну турску уграбио главу;
Оно гледа Балетић Вукота,
а у Турке јуриш
учинио
и ухвати живога Турчина
на витеза коња под оружјем.
Ала
банда завргла се кавга,
Томановић разагони Турке,
разагнаше Турке низ
Дубочке:
три стотине - двадест и четири.
Бој се бије, крв се пролијева;
Црногорци, соколови сиви,
осамдесет главах посјекоше
и Османа жива
ухватише
на витеза коња под оружјем;
ама они утећ не оћаху,
него
више сватит не могоше.
Сваки носи хајдук по три главе,
носе турске сјајне
џефердаре,
воде турске коње седланике,
носе турске токе и доламе.
Отолен се натраг повратили.
Богу хвала, Срби задобили
и ћерају велика
шићара,
нагнаше га низ равне Рудине,
ђе гледају цареви пандури, -
нико им се на пут не чињаше.
Уљегоше уз Јабуку малу,
здраво дошли на
Доле Кобиље.
Ту лијепо шићар дијелили:
златне токе, свилене доламе,
златне пушке, сјајне џефердаре,
и бегових хиљаду овновах.
Око свашта
те се погодише,
ма се нигда згодит не могаху
око тока Пашића Османа
-
ко ће носит токе са Турчина.
Али вели Томановић Вуче:
"О Турчине,
Пашићу Османе,
колико ти сташе токе пусте?"
Али му је Турчин говорио:
"Стале су ми стотину дукатах."
Дошло им се бјеше поклат туна,
ко
ће токе носит са Турчина,
него добра ријеч излазила
од Сенића Живка
из Бјелицах:
"Ја сам токе донио с Турчина
и Турчина ухватио жива,
ма их носит на дијелу нећу,
та ми моје не остале пусте!
Него од'те мене
послушајте:
дајмо токе Пеју Марковићу,
е је добар, мајка му весела,
најпрви је посјека Турчина,
а дужан је добра Црногорца,
а синовца
Драшка Поповића
од крвава Чева на крајину, -
не би л' њима откупио главу!"
Црногорци њега послушали.
Отолен се раздвојили били,
воде жива
Пашића Османа;
поведе га Гавриловић Турчин,
поведе га Чеву крвавоме;
ту га држа по године данах,
докле њима бурунтија дође
од силнога
од Босне везира,
те се њима везир замолио -
Турчина су на откупе дали
за хиљаду жутијех дукатах.
(1739. год.)
Скадарски се паша подигнуо,
за њим војске петнаест хиљадах,
и паша је табор учинио
и бијело
распео шаторје
на Дољане више Подгорице;
па отолен паша књигу пише,
а посла је у Куче камене,
а на руке војводи Илији:
"О Илија, кучка
војеводо,
ну погледај што ти књига пише,
да си с прешом мене под шатором."
Кад војводу књига допанула,
од књиге се узмучио љуто,
иа се сјетно
невесело шета;
но га гледа Јововићу Ђуро,
а с Илијом стрицем говорио:
"О мој стриче, војвода Илија,
оклен књига, огњем изгорјела?
Еда
те је мејдан допануо
па којему изић не смијемо?"
Но му рече војвода
Илија:
"О синовче, Ђуро Јововићу,
да је мене мејдан допануо,
ти
би поша на мејдан за мене,
но је паша с војском на Дољане;
за мене је
паша поручио,
а ја паши одити не смијем,
да ме турске не изгубе даве;
да не идем, хоћу погинути,
хоће војска на ме ударити,
а у Куче
узданице немам
да се они покољу с Турцима,
е су они соја Бранковића:
издаће ме Кучи у Тураках!"
А вели му Јововићу Ђуро:
"А не бој се,
војвода Илија,
ја ћу паши одит на Дољане."
"Страх ме, Ђуро, е ћеш погинути
За то Ђуро ни хабера нема,
ођеде се што мога најљепше,
па посједе
претила дората
а отиде паши на Дољане.
Каде к паши на Дољане дође,
пашине га слуге сусретоше,
примише му коња и оружје;
па приступи паши
под шаторе,
пољуби га у скут и у руку
иа му сједе уз десно кољено.
С њим се паша разговара дивно:
"О ђетићу, Ђуро Јововићу,
а ђе ти је
војвода Илија?"
"Што ме. пашо, за Илију питаш?
Ја сам доша намјесто
Илије,
но што имаш збори, господару!"
"Хоћу, Ђуро, да ми харач дате!"
"Даћемо га, пашо господару!
Колико ћеш узети харача?"
"Оћу, Ђуро,
двјести ћесах блага,
и вељијех стотину воловах,
и најљепше педесет невјестах,
да оженим педесет левера!"
"Вољан да си, пашо господаре,
даћемо
ти блага двјеста ћесах
и вељијех стотину воловах, -
на Куче се ништа
познат неће;
ма не дамо педесет невјестах
без крваве сабље и пољане."
Онда рече Аверић кадија:
"Што га питаш, пашо господаре,
што их
питаш, а дат ти их неће,
но обрни силовиту војску
да са војском Куче
похарамо,
да невјестах триста ухватимо
и леверах триста оженимо."
А вели му Јововићу Ђуро:
"Подгоричке аге, не лудујте;
и прије сте на
Куче ходили,
па нијесте Куче похарали."
А паши је Ђуро говорио:
"Не дам, пашо, ништа до камена!"
Оно рече, на ноге скочио,
а претила
коња закрочио,
и врати се у Куче камене.
Тада паша ријеч говорио:
"Подгоричке аге, моје слуге,
је л' колико Кучах на оружје?"
А вели му
Аверић кадија:
"Има, пашо, хиљада пушаках."
Но им паша ријеч проговара:
"Пи, зла срећа, аге подгоричке,
су чим нас је Ђуро затакао!
А ја
имам петнаест хиљадах
што ћу данас обрнут на њега."
Тадар паша на ноге
скочио
и у војску пуштио телале:
"Хазар да сте, пјешци и коњици,
ево ћемо Куче да харамо!"
Веља се је окренула војска
и ето је уз Куче
камене...
Прије Ђуро у Медуну дође,
и ту Куче на искупу нађе,
па
је њима ријеч бесједио:
"На ноге се, моји соколови,
ере сам се с пашом
затакао;
ево војске уз Куче камене,
но на ноге да их дочекамо.
А вели му војвода Илија:
"Лакше, Ђуро, јер ћеш погинути!"
Но му рече
Јововићу Ђуро:
"Чуј ме, стриче, војвода Илија:
ал' ћу моју главу изгубити
ал' турскијех десет откинути."
У ријечи коју говораху,
дође турска
до Медуна војска.
У много су закрочили Турци;
из Медуна Куче изагнаше
и бијели Медун похараше,
ћерају их уз Куче камене,
доклен војска
на Врбицу дође,
око куле Гоге Рашовића.
Дан је љетни био око подне
и Турци су пожедњали љуто,
а намјера и бог нанијела
од Ровацах војводу
Савића,
око њега два барјака војске;
на турску је војску ударио,
с банде друге војвода Илија,
с банде треће Јововићу Ђуро,
и Турци им
плећи обратише.
Витезови боље навалише,
нагнаше их на Орлову Ст'јену:
скачу Турци низ Орлове Ст'јене,
скачу Турци нигда не престају.
Него рече Јововићу Ђуро:
"Ајме њему до бога милога!
Јутрос сам се стрицу
захвалио
да ћу десет глава откинути,
још је једна да десет напуним."
Па повади ножа пламенога,
а у Турке јуриш учинио;
но га таква нанесе
несрећа
на некаква бега гусињскога,
ћераше га с ножем пламенијем
да бегову посијече главу;
за собом се Турчин обрнуо,
иза паса кубурлију
пали,
Јововића Ђура погодио,
погодио међу очи црне -
с црном га
је земљом пољубио.
У то Тома Јововићу дође,
Ђура брата находио мртва,
на Ђура је турско одијело,
јунак крвав те га не познаје,
те је
брату главу откинуо.
У то дође војвода Илија,
удари се руком уз кољено:
"Ајме њему до бога једнога,
ђе се данас Кучи ископаше!
Носиш, Тома,
главу брата твога,
брата твога и синовца мога,
а погибе војвода Савићу!"
Ма му лаки гласи допадоше
ере Савић није погинуо,
но затвори кулу
Рашовића,
а у кулу Аверић кадију,
и уз њега два пашина сина
и Тураках
јоште седамдесет.
Па кулу се Кучи обратише,
но дозива Аверић кадија:
"Немојте ме, Кучи, погубити!
Ево овђен другах седамдесет,
даће
сваки десет ћесах блага;
ево овђен два пашина сина,
они ће се измјерити
благом!"
А вели им војвода Савићу:
"Можете се, Турци, откупити,
ма не могу два пашина сина
ш го их данас изгубити нећу
за сестрића Ђура
Јововића."
У кулу је Савић улазио,
кроз њу тражи два пашина сина.
Ма су Турци вазда непокорни:
пуче танка пушка од Тураках,
Савићу је
срце изгорела;
паде Савић насред куле мртав,
у кулу га посјекоше Турци.
Тадар добро Кучи навалише,
навалише Кучи и Ровчани,
нанијеше траву
и сијено,
запалише кулу Рашовића,
седамдесет агах изгореше,
међу
њима два пашина сина -
од њих ока не утече жива.
Грдан паша бјежи на
дворове,
гласа грдна а образа црна.
А нека га, и невоља му је:
на Куче му Турци изгибоше,
пет стотинах мање ниједнога.
(око 1748. год.)
Чета се је мала подигнула
са крајине ломне Горе Црне,
чета мала тридесет хајдуках,
а пред
четом два добра јунака:
једно бјеше Никац од Ровинах,
друго с Чева Раде
Балетићу.
Отидоше с четом уз планину,
док на Воду дошли Милетину;
ту уморна чета починула,
воде пила, хљеба заложила,
осушила од росе
опанке
и јуначке струке и торбице.
Када тамна ноћца настанула,
притврдише на ноге опанке,
по сриједи пушке дохватише,
уз Рудине равне
загазише;
ноћно прошли турске карауле,
освануше насред од Рудинах.
Пред четом је Никац одалио,
не би мала пушка дотурила.
Ал' какав је
Никац од Ровинах!
На њему су токе убојите,
брци му се по њима просули,
а у руке носи џефердара,
а с пушком се Никац разговара:
"Џефердаре,
мој уздани друже,
ако мене дође до невоље
на крваво ово разбојиште,
немој мене ватром преварити!
Е ако ме ватром не превари,
свак ће
рећи и мене и тебе:
добре пушке у добра јунака!
Ако ли ме ватром изневјери,
нагрдићеш и себе и мене,
свак ће рећи и мени и теби:
лоше пушке
и лоша јунака! "
Но се друга чета намјерила
од крвава града никшићкога,
а пред четом турске арамбаше:
јунак добар Сефере Пипере
с побратимом
Сукић барјактаром,
а око њих тридесет грађанах,
све биране злице и крвавци
-
запанули око друма пута,
те чекају чету црногорску.
Кад виђеше
Турци од Никшићах
е је Никац чети арамбаша,
не смједоше чету дочекати,
но се Никцу уклонише с пута.
Пође чета уз Дубочке мале;
него вели
Сефере Пипере:
"Побратиме Сукић барјактаре,
хајде, побре, граду никшићкоме,
те покупи по граду грађане;
ђе год нађеш злице и крвавце,
а пред
њима Шаба барјактара;
доведи их Води Милетиној
да око ње Турци западнемо.
Кад уморни дођу Црногорци,
на воду ће жедни насрнути,
хоћемо их
дочекат, занаго!"
Послуша га Сукић барјактаре,
и отиде граду никшићкоме.
и покупи од града грађане,
а пред њима Шаба барјактара;
поведе
их Води Милетиној.
Ту ми Турци западоше дивно,
западоше шездесет Тураках,
но два друга око друма пута,
насред друма Сефере Пипере.
Па је
закрич Сефер учинио
да не пукне пушка од Тураках
док не пукне његова
латинка
на сокола Никца од Ровинах.
А отиде Никац уз Корита
и изведе
чету црногорску
у Сомину, високу планину,
те сеири Гацко свеколико
и по Гацку уводи шићаре.
И диван је шићар уходио:
танку кулу Звиздић
Асан-аге,
око куле камену авлију,
у авлију стотину воловах.
Па
кад мрче и тамна ноћ дође,
спуштише се тридесет хајдуках
из Сомине,
високе планине,
до бијеле Звиздићеве куле,
бијелу му опколише кулу.
Него вели Никац Томановић:
"Побратиме, Раде Балетићу,
де се попни
другу на рамена,
те прескочи камену авлију
и отвори од авлије врата
да узмемо голема шићара."
Не кће Никца послушати Раде;
опет му
је Никац бесједио:
"Биволице, Раде Балетићу,
ну се сагни у зелену траву
да се примим тебе на рамена.
да отворим голема шићара."
Саже му
се, ријеч не учини;
прими му се Никац на рамена,
а с рамена на тврду
авлију,
и ускочи међу воловима,
те отвори од авлије врата
и ишћера
стотину воловах.
Па се натраг Никац повратио
у подруме Звиздић Асан-аге,
те му узе под седлом ђогата,
окрочи га Никац од Ровинах;
па хајдуци
шићар завратише,
утекоше низ Корита жупна,
уљегоше низ равне Рудине;
а кад дошли преко Ријечанах
близу мале Воде Милетине,
ту одјаха
Никац од ђогата,
те пјешице пред четом кренуо
пут крваве Воде Милетине.
Но их турска стража опазила,
па бусије Турци похватали
око друма
и зелена пута,
насред друма Сефере Пипере.
Док ево ти Никца од Ровинах;
препаде се Сефер буљубаша:
да га чека, чекати не смије,
није лако
Никца дочекати;
и у страху пушку опалио,
те је Никца раном обранио,
саломи му ногу у кољену.
Паде Никац насред друма пута,
а прискочи
Шабо барјактаре
да Никчеву посијече главу;
рањен Никац пали џефердара,
те погоди Шаба барјактара,
живо му је срце изгорио.
викну Шабо:
"Куку мене, бабо!"
Рече бабо: "А што ћу ти, Шабо?
Зло је мени, ма је
горе теби!"
Но се загна Симоновић Живко
да Шабану посијече главу,
но га не да Сукић барјактаре,
већ упали сјајна џефердара,
те погоди
од Заљућа Живка
Викну Живко: "Куку мени, стрико!"
Рече стрико: "А што
ћу ти, Живко
Зло је мени, ма је горе теби!"
Него Никац од Ровинах викну:
"Хј, ђе си ми, Раде Балетићу?
Ја нијесам јоште погинуо,
него ме
је рана допанула,
од ране ми ништа бити неће,
ема ће ме погубити Турци,
обије сам пушке истурио."
Ал' да видиш Рада Балетића!
Он угледа
Сефера Пипера
ђе пут Никца загон учинио,
пак упири сјајна џефердара,
те погоди Сефера Пипера;
нож истрже, посјече му главу.
По хајдуци
боље кидисаше
и рањена Никца уграбише,
примише га на коња ђогата.
Кад се Никац на коња примио, -
Црногорци, од боја јунаци,
изагнаше из
бусије Турке,
зајмише их низ равне Рудине,
шеснаест им главах посјекоше.
Турци вичу Муја и Алију,
Црногорци блажену Марију;
ђе допире блажена
Марија,
не помаже Мујо ни Алија!
Те на богаз наћераше Турке.
Сташе
Турци предават оружје;
но бог уби друга најгрђега,
из Ровинах Вучу Ресковића,
виче Вуча, што му грло дава:
"Бјежи, Никче, главе не унио,
ка је
богме ни унијет нећеш:
ево турске од Грахова војске,
не може је снијети
планина,
а ни твоја чета дочекати!"
Добро их је Вуча преплашио,
побјегоше, шићар оставише,
а угнаше Пикца рањенога,
унесоше Жутка Липљанина,
унесоше Жутка рањенога,
и мртвога из Заљућа Живка,
и турскијех
осамнаест главах,
и турачко свијетло оружје.
(око 1743. год.)
Књигу Никац
од Ровинах пише,
а шиље је граду никшићкоме,
а на руке Хамзи капетану:
"Чујеш, Хамза, пријатељу стари,
снијег ми је овце затиснуо,
не
смијем их јавит на Изворе
да им траву и сијено дајем.
Ако ми се ископаше
овце,
ту ни теби добра бити неће!
Дај ми вјеру за неђељу данах,
а даћу ти од имања брава,
а угича испод клепетара."
Кад је Хамзу књига
допанула,
све скупио градске буљубаше:
"Видите ли, мила браћо Турци,
душманина Никца од Ровинах,
како нас је с књигом поздравио?
Но
хоћете л' да му вјеру дамо,
не бисмо ли Никца преварили,
ал' на вјеру
како изгубили."
Сви рекоше: "Ела, капетане!"
Хамза му је књигу оправио:
"Чујеш, Никче, пријатељу стари.
иштеш вјеру за неђељу данах -
јево
ти је за петнаест данах.
Турска вјера, преварит те нећу!"
Кад је Никца
књига допанула
и видио шта му књига каже,
од Ровинах овце најавио,
а без друга и без поредника,
до његове двоје ђеце лудо,
луди Богдан
и луди Вукајло,
а обоје ђеце без пушаках;
на Изворе овце изјавио,
те им траву и сијено дава.
Ту стојао за неђељу данах;
кад се пуна испуни
неђеља,
тадер Хамза војску покупио,
од Никшићах другах три стотине.
а пред њиме градске буљубаше.
Отидоше Пољем Никшићкијем,
хватише
се крајем кусидскијем,
док дођоше пољу репешкому;
ту је турска војска
починула,
воде пише, хљеба заложише.
Онда вели Хамза капетане:
"Је ли мајка родила јунака
ко ће узет три четири друга,
ко ће Никцу
на Изворе поћи
да уходи Никца код овацах:
има л' друга, али споредника,
чува ли се ка се научио,
какве су му вашке на торину,
можемо ли
њему ударити,
на вјеру га како преварити?"
Сва дружина ником поникоше.
на планину снијег погледаше,
но не хоће Дерва буљубаша.
Скочи Турчин
на ноге лагахне,
с собом узе два голема друга,
и трећега Шабан-агу луда,
отидоше никшићком планином,
доклен Дерва на Изворе дође;
а ту Никца
код овацах нађе:
друга нема, споредника нема,
до његово двоје ђеце луде,
а обоје ђеце без пушаках,
те му ђеца устављаху овце.
Сједи Никац
накрај од овацах,
преко крила држи брешку сјајну.
а Никац се с пушком
разговара:
"Танка пушко, мој уздани друже,
могу ли се поуздати у те
ако би ми Турци ударили?
Иако су мени вјеру дали,
ма је лоша вјера
у Турчина!
Ако би ме, пушко, преварила,
те ми не би огањ прихватила,
окудиће и мене и тебе:
лоша пушка у рђаве руке!
Ако ли ме не би
преварила,
но бих с тобом убио Турчина,
похвалиће и мене и тебе:
добра пушка у добра јунака!
А јево ти божју вјеру дајем,
ако здраво
дођем у Ровине,
стевен ћу ти други направити,
сребрен ћу ти кундак направити,
а уз тебе од злата пасове,
главу ћу ти сребром окитити."
Оно Дерва
и слуша и гледа
па се брзо у дружину врну,
па одоше стрмом низ планину,
доклен дође Хамзи капетану.
Ту му Турчин турски селам даје,
капетан
му здрављем прихватио:
"Добар доша, Дерва, моја слуго!
Јеси л' како
Никца уводио?
Је ли друга али споредника?
Чува ли се ка се научио,
смијемо ли њему ударити?"
А вели му Дерва буљубаша:
"Ја сам Никца уводио
дивно,
друга нема, споредника нема,
до његово двоје ђеце луде,
луди Богдан и луди Вукајло,
обоје му бјеше без пушаках;
ма како се с
пушком разговара,
одиста ће убити Турчина!
Ема ајте да му ударимо,
да Никчево стадо дојавимо,
а Никчеву главу донесемо."
Скочи Турчин на
ноге јуначке,
а отиде друмом пред дружином,
док изиде гором на планину,
на дно равна Дола Кобиљега.
Ту их тамна ноћца прихватила
а био
их данак оставио;
ту су Турци огањ, наложили.
А Никац је овце дојавио,
у торину овце ујавио,
па вечера с ђецом у плужине,
ема не кће лећи
на гуњину,
но се чува ка се научио;
по ремику пушку дофатио,
на
главицу горе излазио.
Даде му се нешто погледати
високијем Крушкам'
Савинијем:
многи турски огањ угледао,
па се Никац осјетио дивно.
Истом Никац у плужину дође,
а пробуди двоје ђеце луде:
"На ноге те,
Богдан и Вукајло,
хајте ноћас Чеву на крајину
до сокола Гавриловић Тура
и јунака Радуловић Сима,
нека с Чева ноћас купе војску,
с Чева
равна и Малијех Цуцах,
да освану Долу Кобиљему."
Тад скочило двоје ђеце
луде, -
ђеца луда, ма срца уздана,
кано, брате, пилад од сокола -
па скочише стрмом низ планине
док дођоше Чеву на крајину
до сокола Гавриловић
Тура
и јунака Радуловић Сима -
те у Чеву војску покупише,
с Чева
равна и Малијех Цуцах.
Ал' је Никац овце прејавио,
из торине у Љутезу
љуту.
А кад ноћи испред зоре било,
на торину Турци ударише,
а торину
празну находише.
Но се загна Дерва буљубаша
на плужину Никца од Ровинах,
и плужину находио празну;
у њу Дерва намарицу нађе,
заврже је Дерва
на рамена;
а у то је сунце огрануло.
Него Никац из главице виче:
"Остави ми, Дерва, намарицу,
јере немам чим убрат палицу
да огријем
себе и овчаре!"
Тад завика Хамза капетане:
"Ха сад, Турци, моја браћо
драг
ено Никцу у Љутезу овце!"
На овце му загон учинише.
Никчев
их је гаров дочекао,
на Турке је гаров навалио,
а Дерва га уби џефердаром,
паде гаров на зелену траву.
Оно Никац гледа од Ровинах,
од образа
брешки огањ даде,
а погоди Дерву буљубашу,
на прси му пуце опалио,
а у њедра срце изгорио,
а на плећи прозор отворио -
паде Дерва на гарова
мртав.
Опет Турци загон учинише,
ема Никац пуни пушку брзо, -
не
даду је напунити Турци;
бјежи Никац кроз бијеле овце.
Овце му се остружиле
саме,
те их јаве уз планину Турци.
Иде Никац успоред овацах,
често
пуни, а јошт љепше гађа:
доклен Долу Кобиљему дође,
седам их је Никац
одвојио,
одвојио пушком од дружине.
Викну Никац, што му грло даје:
"А ђе си ми, Гавриловић Туро
и соколе Радуловић Симо,
на вас пукла муња
из облака!
Што сте ми се јутрос опознили,
нијесте се тако научили!"
Но му вели Хамза капетане:
"Не криви се, Никче, чавко црна
а ту
Тура Гаврилова нема,
но се игра плојке на окрајке;
а ту нема Радуловић
Сима,
но је сиша у Доброту малу
да испија с ортацима вино
и да
конак с ортацима гради."
У ријечи коју говораше,
у то Туро Гавриловић
дође
са соколом Радуловић Симом,
а око њих Цуце и Чевљани.
С двије
стране они ударише,
с треће стране Никац од Ровинах,
прате овце и никшићке
Турке:
док дођоше Долу Репешкоме
седамдесет главах откидоше,
седамдесет
и више четири.
Још их ћаху пратит Црногорци,
но им Никац не да од Ровинах:
"Врћите се натраг, браћо моја!
Ми смо овце осветили дивно:
за свакога
овна по Турчина,
а за овце свијетло оружје,
за гарова Дерву буљубашу
и његова Шабан-агу луда, -
гарова смо осветили дивно!"
Кад дођоше
Долу Кобиљему,
донијеше с Тураках оружје;
ал' баница Васкова Даница
сама носи девет џефердарах;
ту дијеле с Тураках оружје.
По намјера
и бог нанијела
с Чева равна Вукала сердара,
искаше им дио од оружја.
Ал" вели му Гаврилов Турчине:
"Прођи нам се, Вукале сердаре,
није
лако узимат оружје!
Но ако си јунак за оружје,
ено Турци, а на њих оружје."
Сердар се је на то разљутио,
па отиде за Турцима трагом,
док уљеже
низ алуге тврде,
сердар хукну, а Турчин звијукну,
на звијук га сердар
намамио,
без ране га жива ухватио
и узе му главу и оружје.
Здраво
сердар у дружину дође,
здраво дође, весела му мајка!
(1750. год.)
Пропјевала у планину славја,
припијева до три побратима,
три јунака од Горице Црне,
а од Цуцах
Томановић Никца,
од Његушах Тома Жутковића,
кнеза Станка од села Предиша:
"Зло вам јутро, сва три побратима,
јево на вас силе и Тураках,
листом Босна и Херцеговина,
али војске тридесет хиљадах,
а пред војском
Ћехај-паша млади.
око паше тридест капетанах.
На Убле је Чевске починуо,
и велики табор раширио
И бијело попео шаторје.
Оће саћи у Чево
крваво
и похарат ломну Гору Црну;
овде вама пријеваре нема,
бијесни
су Бошњаци јунаци.
А знате ли, три сокола сиви,
ка се скоро у вино хваљасте
накрај мора у Доброту малу,
на високу Кокотову кулу,
да нијесте
гори за јунаштво
од косовске до три побратима?"
Кад зачуше три добра
јунака,
рече соко Никац од Ровинах:
"Слушајте ме, оба побратима!
Турци су се посилили љуто
ђе је умро владика Данило,
погинуо Мићуновић
Вуче
с побратимом Ђурашковић Јанком
ђе остала земља без главарах;
већ на ноге, ако бога знате,
да јуначки, браћо, погинемо,
рад слободе
и рад отечества,
да причају до послијед људи
за јунаштво до три побратима.
Спомен'те се да смо углавили:
како на нас турска дође војска,
да
оћемо, браћо, учинити
што и Милош су два побратима
на Косово те цара
убише
и бесмртно име задобише."
Тад скочише на ноге јунаци,
те
говоре Никцу побратиму:
"Ха, за бога, Никче побратиме,
да идемо на Убле
широке
да под шатор пашу убијемо,
мријет ћемо једном свакојако."
Па скочише до три побратима,
отидоше преко Горе Црне,
док дођоше на
Цуцка Меоца;
ту нађоше око црногорски -
бјеше војске петнаест стотинах.
Побратими у војску уђоше,
сва се војска њима ограшила;
они иду
тамо и овамо
те по војсци бирају јунаке,
док четрдест другах изабраше.
Сви четрдест вјеру ухватише
на џефердар Никца од Ровинах
да ће
убит пашу под шатором,
макар један не унио главе.
Тад се дигли до три
побратима,
а за њима дружина остала,
од војске се комат одвојише.
Но дозива Пејовићу кнеже
зове кнеже црногорској војсци
а на име Ђикана
сердара:
"О Ђикане, од Чева сердаре,
примакните војску црногорску
широкому Долу Стажерскоме
да будете нама на невољу!"
У Стажер се војска
примакнула,
а дођоше до три побратима
на погледу од турске ордије.
Кад виђеше Убле Озринићке,
све је Убле војска ухватила,
свак би река
и би се заклео
да нијесу тридесет хиљадах,
него да је стотину хиљадах.
Препали се до три побратима
и њихова дружина остала:
тресу им се
пушке у рукама,
а звече им токе на прсима,
сви нијеми сједе ка камење,
погледају тамо и овамо,
како. брате, е оће мријети,
па узимљу жељу
од свијета!
Вели соко Никац од Ровинах:
"Црногорци, моји соколови,
немојте се, браћо, препанути,
имам добар биљег од јунаштва:
на мени
је устресло тијело,
биће наша ако бог да рука!"
Па дозива Никац из главице,
он дозива у турску ордију
побратима Звиздић Арслан-агу:
"Побратиме,
Звиздић Арслан-ага,
срети Никца, побратима твога,
су његово четрдесет
другах
све бирана, побре, Црногорца!
Већ је нама кавга додијала
и крвава чета дојадила,
већ смо дошли, мио побратиме,
да се силну цару
предадемо
и његову са Босне везиру,
да туримо чете и бојеве,
да
крдимо овце у Рудине."
Звиздић скочи на ноге лагане,
собом узе десет
пашајлијах,
срете ага Никца побратима
су његово четрдесет другах.
Хвала богу, браћо, милосноме:
кад уљегли Срби у ордију,
љуто им се посилили
Турци,
вељи су им сокак учинили
пут шатора паше босанскога;
свако
гледа Никца од Ровинах.
Међу собом говораху Турци:
"Ала, море, негледна
јунака,
ама страшна у јунака брка,
страшнијех му токах на прсима!"
У то војску магла притиснула
усред подне, како да се смрачи:
Црногорци
пред шатор дођоше,
угледаше пашу босанскога,
око њега босанске бегове,
хитро своје пушке окренуше,
и под шатор ватру оборише,
и убише
млада Ћехај-пашу,
око њега другах седам осам,
па пламене ноже повадише,
утекоше кроз турску ордију,
широк им се сокак учинио.
А шта ћу
ти дуљит лакрдију:
погибоше тридест и четири;
ту погибе Жутковићу Томо
с побратимом од Предиша кнезом
а шестина само утекоше -
шести бјеше
Никац од Ровинах,
и на Никцу седам осам ранах.
Ама они утећ не хоћаху,
но их срете црногорска војска.
а пред војском Ђикане сердаре.
те
отеше своје соколове,
на смућене Турке ударише
у широке Убле Озринићке.
А што ћу ти дуљит лакрдију:
од пред подне до мрклога мрака
разагоне
и сијеку Турке.
Од Тураках јаде починише,
вељи ками натраг им се врати
те мртвога пашу донијеше;
оставише коње и шаторе
и захиру своју
свуколику.
Црногорци, од боја јунаци,
задобише славу и поштење
како су се вазда научили.
Понесоше Никца у Доброту,
те се вида за годину
данах;
и соко се Никац излијечи,
и ето га опет код овацах
на Изворе
и Кобиље Доле.
(1750. год.)
Књигу пише
од Босне везире,
пошиља је ломној Гори Црној,
у манастир на поље Цетиње,
Василију Петровић владици:
"О владико, црни калуђере,
пошљи мене
харач Горе Црне
и дванаест младих ђевојаках
од дванаест до шеснаест
љетах,
и сувише Белу Станишића.
Ако ли ми то послати нећеш,
кунем
ти се вјером и кураном
да ћу Црну Гору похарати,
поробити мало и велико:
што је мушко, и старо и младо,
погубићу сабљом свеколико,
што ли
женско младо и лијепо,
то ће бити у ропство узето!"
Кад владика књигу
разумио,
од јада је сузе оборио,
видећ што му за ђевојке пише;
пак сакупи од земље главаре,
главарима књигу кажеваше
и овако ријеч
говораше:
"Црногорци, моја браћо драга:
ако харач и ђевојке дамо,
ја у Црну стојат нећу Гору;
јер слободе имати нећемо,
ни јуначке главе
ни поштења,
него ћемо ув'јек останути
под срамотом у невољу тешку;
ви нећете бити господари
ни од себе ни од своје ђеце,
ни од својих младијех
љубовцах,
ни од њиве ни од плода њена."
Кад главари књигу видијеше
и кад ову ријеч разумјеше,
сваки мисли што ће који рећи.
Вели Милић
протопопе Јово:
"Ја говорим: ками да му дамо,
јер сам воли изгубити
главу
нег' срамотно вијек вјековати."
Рече сердар Поповићу Стано:
"И ја велим да му ками дамо!"
Сви остали ово потврдише
и заклетву
страшну учинише
да му нигда ништа неће дати
до студена и тврда камена
и живога огња из пушаках.
То владика једва и чекаше,
па весео перо
прихваташе
и везиру тако одговара:
"Чудим ти се, босански шљивару,
што будалиш и у књигу пишеш
да ти пошљем харач Горе Црне
и дванаест
младих ђевојаках!
Послаћу ти за ђевојке младе
од вепровах дванаест реповах,
а за саму Белу Станишића
од овновах дванаест роговах,
да то носиш
на турбану твоме,
и сувише дванаест каменах
да их пошљеш цару за хараче,
-
нека знате што је Гора Црна,
да за Турке не рађа ђевојке,
но
за своју ђецу Црногорце,
који би се прије ископали
него једну теби уступили,
једну стару, ћору и сакату,
а камоли младу и лијепу!
Пак нам удри
кад гођ ти је драго!"
Кад везиру књига допанула
и кад зачу што му књига
каже,
од великог јада и чемера
за браду се руком ухватио
а о патос
ногом ударио,
и срдито војску сакупио
од све Босне и Херцеговине,
по избору ђе је јунак бољи;
па ћехају дозива својега:
"О ћехајо,
вјерна моја слуго,
ето теби силовите војске,
четрдесет и више
хиљадах;
иди, слуго, ломној Гори Црној,
роби, пали села и племена,
што је мушко, и старо и младо,
све сијеци, никога не пушти,
а што женско
видиш по прилици,
младо роби и на силу турчи,
довед' мени робиње лијепе!
А остали шићар што добијеш,
од њега ти ништа узет нећу."
Црногорци
војску дочекаше
на границу од Херцеговине,
прам бијела Оногошта града;
ту се бише за петнаест данах.
Али ево муке и жалости
за
јунаке младе Црногорце:
нестаде им праха и олова,
а купит га нигђе не
могаху,
јер Млечићи бјеху забранили,
под кастигом самрти жестоке,
да им нико ништа не продаде.
Но бране се добјеном џебаном
што на мртве
Турке находише
који у том боју погибоше.
Доклен Турци на Чево дођоше,
на крајично мјесто црногорско;
ту стадоше три неђеље данах.
Но
бог посла, било њему хвала,
од Приморја добра пријатеља,
који
ноћно дође и додаде
неколико хиљадах фишеках -
бог му дао души спасеније!
Црногорци кад то видијеше,
учинише хиску и весеље,
од радости
играти стадоше,
пјевајући пјесне од побједе,
штоно буде срца на јунаштво.
Једно јутро, у зору бијелу,
халакнуше, бога споменуше,
и
на табор турски ударише:
разагнаше Турке на буљуке,
ћераше их гором
и планином
од зорице до мрклога мрака.
Кад угнаше Турке до Броћанца,
близу б'јела Оногошта града,
ту ћехају ране допадоше,
рањена га
Турци унесоше
у бијела Оногошта града
да он каже од Босне везиру
какво му је било путовање
за ђевојке у Карадаглију
и колико води ђевојаках,
да му не би коју потајили
ол' за љепшу ружну подметнули.
Вако,
брате, јунаци се бране:
прије пану, него се препану,
прије удре, но
Турци с' надају,
и одоле свакојако њима:
јер правицу сам бог потпомаже.
Пак нам здраво славни Црногорци!
Душмани им клањали се мишци,
која вазда своју вјеру брани
и браниће до суђена данка,
кад ће Христос
пригледати своје!
(око 1754. год.)
Књигу пише кнеже
Вујадине
од Црнацах, села пиперскога,
а посла је у Никшиће равне
на рукама Хамзи капетану:
"Чујеш, Хамза, турски капетане,
хот' ли мене
дати вјеру тврду
да изјавим на Копиље овце
да се оне на Копиљу младе,
а даћу ти колач од овацах,
шиљаћу ти груде и јагањце,
и угича овна
најбољега?"
Кад је Хамзу књига допанула
и видио што му књига пише
он покупи турске буљубаше
и каже им што им кнеже пише;
па овако Хамза
говорио:
"Видите ли, моја браћо Турци,
како кнеже Вујадине пише?
Но бисте ли мене послушали
да ми кнезу тврду вјеру дамо
да изјави на
Копиље овце?
Он на вјеру оће се уздати,
а ја ћу га вјером преварити.
Кад изјави на Копиље овце,
ви скупите од Никшићах војску,
преко
вјере њему ударите.
Ако би ви бог и срећа дала
да би који уграбио главу
од сокола Вујадинов Гаша,
даћу њему двије пушке мале,
све у срму
и у сухо злато."
То слушају двије буљубаше,
једно Турчин Рушевићу Рамо,
а друго је Сефер од Пиперах,
па су Хамзи говорили Турци:
"Господару,
Хамза капетане,
подај кнезу твоју вјеру тврду
да изјави на Копиље овце,
а ми ћемо војску покупити
и на овце кнеза ударити:
али ћемо оба
погинути
ал' посјећи Вујадинов Гаша
и његове овце плијенити."
Кад
то зачу Хамза капетане,
он је ситну књигу направио,
а посла је Вујадину
кнезу:
"Чујеш мене, Вујадине кнеже!
Ти изјави на Копиље овце,
ево
тебе тврду вјеру дајем
да ти Турци ударити неће."
Кад је кнезу књига
допанула,
на Копиље изјавио овце.
То зачуо Рушевићу Рамо
с побратимом
Сефером Пипером.
па скупише од Никшићах Турке.
ђе гођ знаду бољега јунака,
док стотину пуну напунише;
па одоше Пољем Никшићкијем,
уљегоше
зеленом планином,
пријеђоше преко Буавицах.
Иде војска гором и планином,
док дођоше на Копиље равно;
угледаше овце и торину,
па су трудни
Турци починули
и добру су стражу поставили,
добру стражу Сефера Пипера
с побратимом Рушевићем Рамом.
те уходе Гаша код овацах.
А код њих
је кнеже Вујадине,
поред њега Вујадинов Гашо;
иде Гашо напоред овацах.
Па говори Рушевићу Рамо:
"О Сефере, драги побратиме,
можемо ли
њима ударити?"
Но говори Сефер од Пиперах:
"Не, забога, Рамо побратиме;
не можемо Гаша ни виђети
а камоли да му ударимо!
Кунем ти се, мио
побратиме,
какав ти је Вујадинов Гашо,
да бисмо му данас ударили,
а не бисмо изгубили Гаша,
но б' утека с пушком уз планину:
колико би
имао фишеках,
с свакијем би убио Турчина!
Но чекајмо док дојави овце,
док дојави овце на торину
и постави пушку у плужину,
па ће уљест
Гашо у торину
да подмеће под овце јагањце;
тадар ћемо њему ударити
и Гашову главу изгубити,
а бијеле овце одјавити!"
Ка рекоше, тако оставише!
Гашо овце на торину врну,
а клети се примицаху Турци.
кад је Гашо
дошо на торину,
у торину ујавио овце,
у плужину пушку оставио;
па ускочи у овчу торину
те поставља под овце јагањце;
тад му клети ударише
Турци.
Но да видиш љубовце његове,
ђе уграби сјајна џефердара,
додаде га Гашу господару.
Кад се Гашо пушке дохватио,.
ка да се је крилах
дохватио!
Пушку пали Рушевићу Рамо
на сокола Вујадинов Гаша,
ал'
је срећа, не погоди Гаша,
но код Гаша Вујадина старца, -
паде мртав
у бијеле овце.
Рамо мисли да је мртав Гашо,
на њега је загон учинио
да му русу посијече главу;
ма и Гашо не стоји залуду,
него пали
сјајна џефердара:
тако му је бог и срећа дала
те погоди Рушевића Рама
посред жива срца јуначкога;
паде мртав у зелену траву.
Па искочи
у главицу Гашо,
брзо Гашо пушку напунио.
А Туре се једно загонило
на мркаља овна дебелога,
да му дигне дебела чактора;
ма му Гашо из главице
вика:
"Стан' Турчине што си на мркаља,
не скидај му дебела чактора!
Има пуно четири године
откад сам му чактор објесио,
тадер сам се
срцу захвалио
и мркаљу овну дебелому -
дат му звоно без замјене нећу."
Оно рече, пали џефердара,
и погоди на овна Турчина;
паде Турчин
на мркаља мртав.
Тадер Турци отворише овце,
одјавише стадо уз планину,
а Гашо се на торину врну,
на Турчина Рушевића Рама.
С њега свлачи
турско одијело,
с њега свлачи на себе навлачи.
А у то је ноћца притиснула,
а Гашу је добра срећа била
е он турски зборит умијаше;
у турску
је војску улазио,
по планини Турке завођаше.
Често Гашо пали џефердара;
ђе гођ види бољега Турчина,
ниједнога не пропушта жива.
Колико
му тавне ноћи било,
сву ноћ их је Гашо заводио;
колико је имао фишеках,
с свакијем је убио Турчина.
А кад зора данак указала,
ал' су близу
код торине Турци!
Тад искочи Гашо из Тураках,
он искочи горе уз планину.
То виђела од планине вила,
те дозива она у Пипере,
по имену Николића
Марка;
а Марко се вили одзиваше:
"Што је, вило, нигђе те не било!"
"Како што је, Николићу Марко?
Погибе ти Гашо код овацах,
а Турци му
стадо одјавише!"
Кад то чуо Николићу Марко,
скочи јунак, пали џефердара,
а повикну Пипере јунаке;
сви скочише како соколови.
Кад дођоше
на овчу торину,
ту нађоше Гашову Крстињу
више свекра кнеза Вујадина.
Но је Марко Николићу пита:
"Снахо моја, Гашова Крстиња,
кажи мене
штогођ за Гаврила:
ђе је мене Гашо погинуо,
јесу ли му главу понијели?"
"О ђевере, Николићу Марко,
кад ни синоћ Турци ударише,
додадох
му сјајна џефердара,
једном га је Гашо опалио,
Рушевића Рама погодио;
већ му не знам гласа ни аваза,
ни од Гаша што се учинило.
Но сам
чула пушку џефердара
ђе му ноћас пуче по планини,
чула сам га седамнаест
путах,
чула сам га и познала дивно."
Већ се на њу Марко не обрну,
но одоше трагом за овцама;
на планину пристигоше овце.
А када су пристигнули
војску,
ђе је турска војска починула,
но дозива Николићу Марко:
"О Турчине, Сефере Пипере.
одзови се, аманат ти давам!
Кажи мене штогођ
за Гаврила,
ђе је мене Гашо погинуо?"
Ал' то зачу Вујадинов Гашо,
он је на кам јунак искочио.
Али Сефер Марку говораше:
"Мој рођаче, Николићу
Марко.
ја ти ништа казат не умијем,
него синоћ кад им ударисмо..."
Јошт хоћаше Сефер кажевати,
но се Гашо намјерио близу.
па опали сјајна
џефердара
и погоди Сефера Пипера;
паде Сефер на зелену траву.
А
Пипери тада ударише,
сваки пушком изгубио свога,
а у оне ноже повадише,
од њих многе јаде починише.
Пипери се натраг повратише
пјевајући,
пушком мећајући.
Но да вели Вујадинов Гашо:
"О Пипери, моја браћо драга,
ви јавите на торину овце,
а дајте ми седам осам другах
да отидем
ноћашњијем трагом
кудијен сам заводио Турке."
Дадоше му седам осам другах
те ноћнијем трагом отидоше:
седамнаест находише мртве
што је пушком
изгубио Гашо.
Ту се доста главах накидаше
и оружја турска наузеше.
(око 1755. год.)
Књигу Никац
од Ровинах пише,
шиље књигу граду никшићкоме,
а на руке Хамзи капетану:
"Слушај, Хамза, турски капетане!
Ево тебе ситну књигу пишем,
све
окупи твоје буљубаше,
па ми пошљи харач од Никшићах:
са твојијех седам
буљубашах
на мојијех седам арамбашах;
твоје сјајне токе са раменах,
токе пошљи мене Никцу старцу;
друге токе, Хаџиманић Дура,
на мојега
Гавриловић Тура;
џефердара Сукић барјактара
на сокола Балетића Рада;
сјајне токе Бабића Јакшара
на витеза Радуловић Сима:
сјајну брешу
Мрке Хусеина
на мојега Жутка Липљанина;
сјајне токе Дерве Барјовића
на хајдука Пеја Марковића;
па џефердан Париповић Зука
на мојега
с Добре Воде Вука!
Ако ли ми харач послат нећеш,
хоћу дићи седам арамбашах,
а за њима младе Црногорце,
ударити на бијеле овце,
бијеле ти овце
плијенити
сврх Трепача до дна Дубочаках,
од Трубјеле до Спиле камене."
Када књига у Никшиће дође,
а на руке Хамзи капетану, -
књигу учи,
од књиге се мучи.
Па је на хар аге окупио
и остале градске буљубаше,
а ситну им књигу кажеваше
од сокола Никца од Ровинах.
Кад никшићки
Турци разумјеше,
сви рекоше: "Да му харач дамо!
Боље ни се с Никцом
помирити!"
Ма имају непогодна друга,
буљубашу Бабића Јакшара,
овако
је Јакшар говорио:
"Ја му нигда ништа дати нећу,
но сам воли јунак погинути
него Никцу харач отправити.
Већ тако ми вјере у коју сам
оћу скупит
војску од Никшићах,
водићу је уз Рудине равне,
а увести у Тисовац тврди,
ударити на Изворе равне,
на торину Никца од Ровинах.
бијеле му
овце плијенити
и позвати Никца на мејдану -
курва био, ако преварио!"
Како рече, тако учинио:
скочи Јакшар на ноге јуначке
па он купи
по граду грађане,
Арбанасе, крваве јунаке,
све по пушци и крвавој руци
-
ђе гођ бјеше бољега јунака,
поведе их Пољем Никшићкијем.
Пријеђоше
Плочу и Трубјелу
и Ненаду, зелену планину,
улазио у Тисовац тврди;
ту Јакшара данак оставио.
Ноћу сведе у Изворе војску
те Никчеве опколио
овце.
Ма се чува Никац од Ровинах;
он све стражу на главицу чува
док бијела зора огранула
и Даница помолила лице;
тада Никцу санак одолио,
- није санак, него судни данак! -
па уљезе Никац у пружину
те ми
леже мало на гуњину.
Мало стаде, не би николико,
док Никчеве вашке залајаше;
мисли Никац да нијесу Турци,
него да су од планине вуци,
и уграби
сањив џефердара.
Тадер Турци њему ударише
и бијеле овце опколише;
ема Јакшар трчи на пружину.
како се је Турчин захвалио,
па повика из
грла бијела:
"Јеси л', стари Никче, у пружину
Позна Никац Бабића Јакшара,
па повика грлом бијелим:
"Ево Никца, турска буљубашо,
ђе је био,
он се није крио!"
Трче они један пут другога.
сретоше се у бијеле овце
-
једанак им пукли џефердари,
оба мртви пали међу овце.
Ма утече
Никчевић Богдане,
лудо д'јете унесе оружје
и западе у крш над торином,
брани своје ојађеле овце,
а кликује браћу Црногорце,
ал' га нико
чути не могаше.
Пет путах је гађа џефердаром,
петорицу згодио Тураках,
три убио, а два обранио;
ма фишека њему нестануло,
те му Турци
овце одјавише.
Издаше га погани Спахићи,
штоно бјеху Никцу споредници;
а три брата, ка три женетине,
од њих нигђе не остало трага!
Турци
б'јеле овце одјавише,
а Богдан се из поћере врати
н посјече Бабића Јакшара,
а однесе Никца у Ровине,
укопа га и ожалова га.
(око 1754. год.)
Чета се је мала подигнула
од крајине с Чева крвавога,
а пред четом Гавриловић Туро,
а за
Туром седам осам другах.
Чета пође у Убле питоме
и уљеже никшићком планином;
Рудине је здраво прелазила,
докле чета у Бањане дође.
Ту се с четом
најавио Туро
у једнога добра пријатеља,
Мирковића Ћетка из Бањанах.
Дивно их је Ћетко дочекао,
даје њима конак и вечеру.
А кад пише
и кад вечераше,
вели тако Гавриловић Туро:
"Мирковићу Ћетко, побратиме,
би ли мене, побро, научио
ђе би с мојој четом шићарио?"
Л Ћетко
му на то одговара:
"Побратиме, Гавриловић Туро,
ја не знадем за чету
шићара,
но што иде ситна трговина,
трговина Звиздић Асан-аге,
од
паланке Крсца крвавога;
ма су уз њу добри пратиоци,
пратиоци Мрке од
Никшићах, -
а добри су, јади их виђели!
Сиће с њима десет пратиоцах,
а с тобом су седам осам другах,
њима смјети ударити нећеш."
Пеки
вели: "Да их почекамо!"
Неки вели: "Чекат не смијемо'"
Али вели Мрко
Марковићу:
"Ајде, Туро, да их почекамо,
да видимо ситну трговину,
бисмо ли им смјели ударити!"
Па скочише на ноге јуначке,
по сриједи
пушке прихватише,
похиташе као мрки вуци,
докле чета у Дубочке дође;
починуше на крај Дубочаках,
на дно Копља, високе планине;
ту је
чета мало починула
док свануло и сунце грануло;
а кад свану и ограну
сунце,
стаде јека низ Утес планину,
ал' ето ти ситне трговине!
Ма је Туро стражу поставио,
добру стражу Петровића Драга,
те гледаше
ситну трговину:
праћаху је од Никшићах Турци,
а броји их Драго џефердаром,
док изброји дванаест Тураках.
Када их је Драго пребројио,
па дозива
Гавриловић Тура:
"Побратиме, Гавриловић Туро,
има пуно хиљада овновах,
а прате их дванаест Тураках -
ја не могу познат ниједнога;
но тако
ти, Туро побратиме,
оли познат Турчина којега?"
"Побратиме, Петровићу
Драго,
ја познајем друга свакојега:
све су оно Мрке од Никшићах;
а најпрви што је пред овцама,
оно ти је Мрка Усеине,
јест Усеин са мном
побратиме.
А какви су од Никшићах Турци,
таквије их у Никшиће нема:
њима данас удрит не смијемо
да имамо и тридесет другах,
а нека
ли седам на дванаест!
Но се оћу јавит побратиму
да ни даду меса од овацах,
да торбице меса напунимо,
па отолен уз Херцеговину,
ако нама бог
и срећа даде,
да ми добар шићар заузмемо,
ал' турскога роба ухватимо
али мртву главу донесемо!"
Па ми Туро грлом дозиваше:
"Побратиме,
Мрка Усеине!"
Ал' Усеин тако одговара:
"Који, море, побратиме вичеш?
С мртвом ти се главом братимио!<.
А вели му Гавриловић Туро:
"Не куни ме, добар побратиме.
овђен тебе душманина нема,
но побратим
Гавриловић Туро,
око њега чета црногорска.
Но ме чујеш, Усо побратиме!
Дајте нама од овацах меса
да се данас овђе не свађамо!"
А вели
му Мрка Усеине:
"Не будали, Туро побратиме!
Ово није беглук Љубовића,
но је ово ситна трговина
с Крсца равна Звиздић Асан-агс.
а уз њега
љути пратиоци,
све крваве Мрке од Никшићах -
не дам меса без мртвијех
главах,
но се мичи, е си погинуо!"
Кад то чуше млади Црногорци,
па погледа јунак на јунака.
Рече соко Петровићу Драго:
"Црногорци, моја
браћо драга,
ви удрите сваки на својега,
ја ћу Драго на два ако бог
да!"
Вели тако Биочевић Андро:
"Ја ћу Андро на два ако бог да!"
Вели тако Марковићу Мрко:
"Нећу на два, оћу на једнога,
да остане мајка
без једнога."
То рекоше, пушке дохватише,
на Дубочке Турке претекоше,
око друма пута западоше;
а западе Туро насред пута,
иа на себе
напуштио Уса.
Пали Туро сјајна џефердара
и погоди Мрку Усеина
међу
токе у прси широке;
паде Турчин у зелену траву.
Тад ајдучке пушке запуцаше,
ниједна им не пуче залуду,
сваки пушком изгубио свога;
а у оне
ноже повадише
рашћераше низ Дубочке Турке,
ђавољега не пуштише жива.
Ухватише Вишњића Илију,
и њега ми изгубити ћаху,
но се јунак по
имену каже,
а крсти се крстом христјанијем,
а богом их и Јованом куми:
"Немојте ме посјећ, Црногорци!
Ја сам главом Вишњићу Илија
с Голинскога
Поља широкога!
А да ли ме, Туро, не познајеш?"
Познаде га Гавриловић
Туро,
одмоли га у Црногорацах.
Хвала богу, чуда великога,
ђе удрише
седам на дванаест
и свијема главе посјекоше;
узеше им главе и оружје,
и узеше меса од овацах;
побјегоше уз Копје планину,
те ту пеку
месо од овацах.
Ту стајаше три бијела дана,
и дијеле с Тураках оружје;
Туру дивно старешинство дају:
џефердара Мрке Усеина,
његовога мила
побратима.
А кад треће јутро освануло,
крену чета низ Копје планину
да ми иде на своје дворове.
А кад бише наврх Дубочаках,
даде им
се нешто погледати,
угледаше на Дубочке овце
ђе их мрки разагоне вуци.
Али вели Гавриловић Туро:
"Црногорци, моја браћо драга,
ево турске
на Дубочке овце,
није овце нико прихватио.
Но што ћемо, мила браћо моја,
смијемо ли овце прихватити
да јавимо низ Рудине овце?"
Неки вели:
"Да их прихватимо!"
Неки вели: "Браћо, не смијемо!"
Али вели Петровићу
Драго:
"Црногорци, моја браћо драга,
овако их оставити нећу
но
јавити низ Рудине равне."
Оно рече, на ноге скочио,
а у руке пушку дохватио,
и полеће низ Дубочке равне,
за њим соко Биочевић Андро
а за њима
дружина остала.
На Дубочке окупише овце
па их јаве низ Рудине равне,
јаве овце сентом и ћенаром;
здраво дошли у Убле питоме,
ту су братски
шићар дијелили.
(око 1758. год.)
Збор збориле аге од Никшићах
на чаршију Ниша бијелога,
међу њима Хамза капетане.
Сваки збори о јаду српскоме,
колико је
који са крајине
Оногошту донио поштења.
Али вели Хамза капетане:
"Зле ви хвале, од Никшићах Турци!
Видите ли, јади вас виђели,
два хајдука
од Чева крвава,
Балетића Рада и Вукоту,
какви су ни зулум ударили:
робе робље, а сијеку главе,
разбијају турме и карване
и бијеле куле
и дућане.
Све су наше скале затиснули,
не доходи ловца ни трговца,
ни никаква ћара ни шићара, -
од њих више живјет не можемо!
Но, забога,
турске буљубаше,
је ли була родила јунака
ко ће чету покупити малу
и с њом поћи Ластви Озринићкој?
Издигле су Балетића овце
пространоме
долу студенскоме,
биће код њих Раде и Вукота!
А кад би му бог и срећа
дала
да изгуби Рада и Вукоту,
да дојави стадо Балетића,
од бога
му божју вјеру дајем,
дивно ћу га даром даровати:
лаћу њему токе са
раменах,
и скројит му зелену доламу,
и даћу му сјајна џефердара -
тврда вјера, преварит га нећу!"
Сви су Турци муком замукнули
а у црну
земљу погледали,
ма не хоте два добра јунака,
Калабића Миња и Милета,
него Хамзу међу очи црне,
и овако њему говораху:
"Господаре, Хамза
капетане,
од бога ти божу вјеру дајем,
ми оћемо чету покупити,
с њоме поћи Ластви Озринићкој,
и посјећи Рада и Вукоту
и бијеле дојавити
овце,
али своје изгубити главе."
То рекоше, на ноге скочише,
и
пођоше граду низ чаршију
и бираху грађане јунаке
све по пушци и крвавој
руци,
ђе год знаду бољега Турчина,
и скупише двадест и два друга.
Отидоше Пољем Никшићкијем,
уљегоше уз Међеђе равно;
и Међеђе чета прелазила,
на широку Ластву излазила;
и иђаху Лаством Озринићком,
доклен Долу
Тутиноме сишли;
па иђаху Врхом Мелачкијем,
док дођоше. у Лупоглав тврди.
Када чета у Лупоглав дође,
ту је трудна чета починула,
воде пила,
леба заложила,
и сушаху струке и торбице,
и од росе хајдучке опанке.
Више себе стражу поставише,
добру стражу Мињу и Милету,
ге гледаху
овце на Студено.
Угледаше овце Балетића,
познадоше овце и овчаре,
код овацах Балетићу Раде.
Но Милета Мињи говорио:
"Ето крвник Балетићу
Раде,
но сад, брате, да му ударимо."
А Миња је брату говорио:
"Не,
Милета, брате од матере!
Страх је мене и бојим се љуто
е ће утећ овчар
од овацах,
глас ће доћи Лаством Озринићком,
а скочиће овчари чобани:
Чевљани су сиви соколови,
оће наше погубити главе.
Но чекајмо докле
дође ноћца,
док ујави у торину овце,
а чобани у плужину пођу,
тадер
ћемо Раду ударити.
То рекоше, на то оставише,
и уводе овце и овчаре.
По је чети лоша срећа била,
е се друга чета подигнула
с Чева равна
и од Велестова,
а пред четом добре арамбаше:
с Велестова Мићуновић Вуче,
а од Чева Балетић Вукота.
собом воде тридест и три друга.
Отидоше
Лаством Озринићком,
док дођоше Долу Тутиноме.
Кад дођоше Долу Тутиноме.
ту два добра находише трага.
један вучки, а други ајдучки.
Но Вукота
Вуку говораше:
"Побратиме, Мићуновић Вуче:
али ћемо трагом за ајдуком
али с четом у Херцеговину?
А вели му Мићуновић Вуче:
"Побратиме,
Балетић Вукота.
прођ' се врага и ајдучког -трага.
но хајдемо уз Херцеговину,
ако би ни бог и срећа дала,
да на друму Турке дочекамо
али добар
шићар ухватимо!"
Но говори Балетић Вукота:
"Побратиме, Мићуновић Вуче,
биће ово чета од Никшићах,
а наше су у Студено овце,
и сам Раде
јесте код овацах, -
страх је мене и бојим се љуто
да ми Рада не изгубе
Турци;
но дружину да подијелимо,
па ти хајде уз Херцеговину,
а
ја хоћу трагом ајдучкијем."
Како рекли, тако учинили.
Тад Вукота на
ноге скочио,
с собом узе седам осам другах
и отиде трагом за ајдуком,
а за Вуком дружина остала.
Вук отиде уз Херцеговину,
а Вукота у
Лупоглав пође.
Каде с четом у Лупоглав дође,
ту је трудан мало починуо,
над главом су стражу поставили,
добру стражу Балетић Вукоту;
он
ми гледа на Студено овце,
код овацах виђе брата свога, -
добро му се
јунак ограшио
како му се бјеше препануо;
глас му даде, к њему Раде дође,
за чету му турску кажеваше,
да је њојзи трага находио,
а сада јој
ниђе нема трага:
"Него хајде даје потражимо!"
Отидоше до два Балетића,
турску чету по планини траже.
Бог им даде и срећа јуначка,
јесу
чету брзо находили,
на стражу је Миња и Милета,
те гледаху на Студено
овце.
Кад виђеше до два Балетића
турску стражу, оба Калабића,
Вукота
је Раду бесједио:
"Ал' ћеш поћи да дружини кажеш,
али сами да им ударимо?
Но говори Балетићу Раде:
"Сами. брате, да им ударимо!
Када наше
пушке запуцају,
дружина ће нама прискочити."
По сриједи пушке прихватише,
примичу се од јеле до јеле,
даде им се примакнути близу;
тадер
Раде пали џефердара
и погоди Мињу Калабића,
а Вуко та убио Милету;
ту падоше оба Калабића
прискочише оба Балетића,
узеше им главе и оружје.
Дружина им прискочила брзо,
те па турску чету навалише,
сваки јунак
уби по Турчина,
сваки узе главу и оружје.
Тадер клети Турци побјегоше
без обзира низ Липову Страну.
Ћераху их млади Црногорци,
угнаше
их у село Ћурчиће,
у бијелу Васиљеву кулу,
и у њу се затворише Турци,
те се бране огњем из пушаках.
Кад виђеше до два Балетића,
нанесоше
сламу и сијено
да изгоре Васиљеву кулу.
Бог да знаде, изгорет је ћаху,
и у кулу Турке свеколике,
ал' да видиш Ћурчића Васиља:
пред њима
је куму износио,
пред два брата, пред два Балетића,
па их богом и Јованом
куми
да у кулу не изгоре Турке!
Вјеран бјеше Раде и Вукота:
на
куме му опростише Турке,
а јунаштво бјеху учињели
десет главах турских
откинули.
(1768. год.)
Књигу пише дужде Млечанине
на хиљаду и седме стотине
и шездесет
и осме године,
пошаље је турскоме султану
у Стамболу бијелому граду.
У књизи га мило поздрављаше
и овако њему говораше:
"Али не знаш,
честити султане,
ал' не хајеш ни обраћаш главе,
што се један човјек
огласио
под именом цара русискога
међу наше земље и државе,
у проклету
ломну Гору Црну.
Шћепан Мали зове се именом;
за њега је народ прионуо,
како ђеца за својега оца.
Главаре су своје потурили,
све сердаре,
кнезе и војводе,
и остале горске началнике,
началнике ка мрке вукове,
а душмане и моје и твоје;
свак је очи к њему обратио,
за цара га
сваки припознао.
Он је једна лажава будала,
ма би нама мога дојадити
и народе наше побунити
из крвава крша хајдучкога.
Знај, султане,
драги пријатељу.
од тога ни лако бити неће!
Но сакупи силновиту војску
да ми Црну Гору похарамо,
да од врага не остане трага;
да ми вучју
трагу ископамо,
која пара наше утробице!
Ја ћу дићи моје Далматинце
и Хрвате, плаћене солдате.
поставићу војску по граници
открај Бара
до поља Грахова;
што утече испод сабље твоје,
неће утећ испод мача мога."
Кад султану она књига дође,
веома се њојзи посилио,
па на лаке
ноге ускочио,
па накити три ситна фермана:
један посла Босни каловитој,
други равној земљи Румелији,
трећи посла тврдој Арбанији.
У фермане
царе накитио:
"Три везира, три моја већила.
ви на ноге брже устаните,
силновиту војску покупите
од све Босне и Херцеговине,
Румелије
и од Арбаније,
к Црној Гори војску окрените,
удрите јој с краја свакојега,
све робите и огњем жежите
и под своју сабљу окрећите!
Сад је згода
и вријеме дошло,
помоћ ће ми дужде од Млетаках:
ви од поља, а он ће
од мора,
док се ваше смијешају војске.
Но слушајте, вјерне моје слуге:
кунем ви се дином и аманом
и мојијем постом рамазаном,
а најпосље
ћабом и кураном,
ако Гору Црну не примите,
не примите и не истражите,
под копита коњма не ставите
и њихово робље поробите, -
свјема трема
посјећ ћу ви главе.
То не стоји у нашему дину
што ми они од Тураках
раде,
од Тураках, од мојих синовах!
Боја бисмо са седам краљевах,
све краљеве влашке надјачасмо;
боја бисмо с Скендер-бегом баном,
и његову
земљу освојисмо;
боја бисмо с војеводом Јанком,
и његову земљу освојисмо;
а малену влашку Гору Црну
не могасмо нигда освојити.
Многе војске
турске посјекоше
и фермане ногама газише.
Већ на ноге, моји соколови,
силновиту војску окрените
и са војском снажно ударите.
Сад је згода
и вријеме дошло
да затрете гн'јездо соколово,
у које се љуте змије легу,
те Турцима очи избијају."
Кад везири примише фермане,
а везири
ришћански катили,
покупише силновиту војску,
силне војске пјешца и коњика,
сто и двадест хиљадах војниках,
а пред њима три силна везира;
па
г-раницу дошли црногорску:
дође везир од Урумелије
код бијеле варош
Подгорице,
тс велики табор поставио
од Горице близу Подгорице
до
студене ријеке Ситнице;
а босански на Поље Никшићко
на широке Баре под
Риђане;
а скадарски код села Плавнице,
баш наспрема Нахије Црничке.
А Млечићи поставише војску
по граници крајем Горе Црне
открај Бара
до поља Грахова.
Црногорци кад то видијеше
јере их је сила опколила,
опколили Турци и Млечићи,
стаде писка жена и ђетета,
до неба се
гласи подизаху.
Црногорци, од боја јунаци,
међу собом сабор учинише.
сабор вељи на поље Цетиње,
те наредбу дивно направише:
међу собом
жалост опростише,
опростише и пољубише се,
кано, брате, кад ће се мријети.
Нема друге у њима ријечи,
но свак виче из једнога гласа:
"Удри
сваки за вјеру ришћанску,
за слободу и јуначку дику,
то је наша од старине
хвала!
Да бог даде и његови свеци,
ко жалио живот изгубити
за јуначко
име цркогорско,
његова се не ужегла св'јећа
на овоме ни на том свијету!"
Отолен се они подигоше,
свак отиде на своју границу,
десет хиљад'
војске црногорске,
проћу силе турске и млетачке.
Тако траја за неђељу
данах;
кад неђеља напуни се данах,
баш на празник светога Јована,
тад је сила турска ударила,
ударила сила са три стране!
Црногорци Турке
дочекаше,
дочекаше од Босне везира
под Острогом, високом планином.
а везира од Урумелије
више равна поља једношкога,
Мехмед-пашу, скадарског
везира.
на крајеве Црничке Нахије.
Ту се војске бојем ударише,
беспрестана три бијела дана.
Но ка ће се, брате, одржати,
одржати али
поб'једити:
десет хиљад' војске црногорске,
а сто двадест хиљадах Тураках!
Црногорци натраг узмакоше;
многа села Турци опалише,
много јадна
робља заробише;
два везира на Чево дођоше
и на Чево око разапеше;
Мехмед-паша у Доњу Црмницу.
Ал' се кољу јадни Црногорци
како мрки од
планине вуци.
Два мјесеца од године данах,
сваки данак, а све без престанка,
јуришају три царска везира,
а за њима велике ордије,
да превале
преко Горе Црне
да се стану с дуждом пријатељем.
ал' не дају млади Црногорци,
већ бој бију, а крв проливају;
свакојему храбром началнику
и јунаку
ваљатну бојнику
у крви су руке огрезнуле,
огрезнуле руке до лакатах.
Него ево муке и невоље
за јунаке, јадне Црногорце:
нестаде им праха
и олова,
набавит га нигђе не могаху,
што с мртвога не узму Турчина.
Но бог јаки и срећа њихова,
бог им даде добра пријатеља
од бијела
Рисна на крајини,
те им посла праха неколико
у њихову јуначку невољу.
Виђи друге среће црногорске:
глас им дође и књига бијела
од Србина,
добра пријатеља.
из крвава на крајину Спужа,
о честиту дану Митровоме
да чекају турску џебахану
која иде од Скадра бијела
у табору два
силна везира.
Црногорци кад то разумјеше,
устадоше како соколови,
одвојише другах пет стотинах,
пет стотинах момка биранога,
справише
их на друм од ордије
да запану у Љесковац тврди
кудано ће џебахана доћи.
Ухватише кланце и богазе;
мало стаде, не би николико,
док ево ти
Турци кириџије,
седамдесет и четири друга;
у Тураках не има оружја
потље дуге бритве о појасу
и у руке сохе дрвенице.
Гоне Турци вељу џебахану,
дебелијех шездесет товарах.
Кад уљегли међу Црногорце,
у бусије
ђе су запанули,
заграјаше момчад црногорска
и па Турке огањ оборише.
Попадаше сохе кириџинске:
Црногорци како мрки вуци
посјекоше јадне
кириџије,
седамдесет и четири главе;
џебехану вељу уграбише,
у
Бјелице тврде унијеше,
у Бјелице међу Црногорце.
Џебехана кад у војску
дође,
српска се је војска посилила;
ма се турска војска препанула.
А кад мрче и тамна ноћ дође,
на уставке дана Митровога,
Црногорци савјет
учинише
да ударе на турску ордију
приђе зоре и бијела дана;
и на
троје разредише војску:
два дијела Катунске Нахије,
трећи дио Ријечке
Нахије.
Отправише један дио војске
да удари у турску ордију
од
крвава села Војинића;
пред том војском бјеше человођа
Вукотићу Драго,
војевода,
са соколом Матом Марковићем,
и од Цуца добре арамбаше,
од Заљути Баја и Турчина.
Други дио војске отправише
да удари на турску
ордију
од Заљућа, села маленога;
пред том војском бјеху человође:
од Његуша Петровић сердаре
са сердаром попом Жутковићем,
од Цетиња Вукотићу
Перо,
од Бјелицах Милићу војвода.
Отправише трећи дио војске,
трећи
дио Ријечку Нахију,
да удари на турску ордију
преко Доса а низ
Поточину;
пред том војском бјеше человођа
сердар Јово од Ђурашковићах.
Војсковође војску поведоше
и војничка мјеста заузеше.
Мало стаде,
не би николико,
доклен кратки пукоше машкули
наврх Лисца, високе планине,
скрај шатора Петровић владике.
Када хабер чуше Црногорци,
са три
краја удрише Турцима
приђе зоре и бијела дана,
приђе зоре по дуга сахата.
Јуришише млади Црногорци,
а милога бога споменуше;
листом страже
турске исјекоше.
у ордију јуриш учинише.
Сметоше се два веља везира
и њихова велика ордија,
моташе се до зоре бијеле
ка облаци кад
их вихор мучи.
Боже мили, на свему ти хвала.
што тад паде мртвога јунака!
доклен сину зора на истоку.
А кад сину зора на истоку
и виђеше
Турци Црногорце
и велику своју касапницу,
ђ§ све пао Турчин до Турчина
ка свезано снопље по њивама,
плећи даше, а бјежат почеше:
а Срби
их мушки поћераше.
Боже мили, вељега грдила!
Бјеже турских шездесет
хиљадах
пред нашијех тридесет стотинах!
Грми пушка, Чево се пролама,
грачу момчад како соколови
и по Чеву разагнаше Турке.
Турци вичу
Муја и Алију:
"Помози нам, Мујо и Алија!"
Црногорци светог Димитрију.
Ђе допире свети Димитрија,
не помага Мујо ни Алија.
Првијенци војске
црногорске
у црну су крвцу огрезнули
одврх главе до зелене траве,
а соколе момчад црногорску
и богом их куме великијем:
"Оставите пјачке
и шићаре,
да се данас, браћо, осветимо
од Турчина, српскога крвника!"
Дивно момчад слушају главаре
и не траже пјачке ни шићаре,
већ бој
бију, а сијеку главе.
Од сванућа до мрклога мрака
ни сједоше нити воде
пише,
но све турску силу разагоне
и узимљу коње седланике
и с Тураках
свијетло оружје;
раде Срби да гласник не оде.
Ко ће сили божјој одољети
ко л' ископат цареву ордију
да му гласник од ње не утече?
Ућераше
Турке Црногорци
низ малено село Загараче,
на погледу Спужа крвавога;
у томе их ноћца притиснула
те крвава боја раздвојише.
Тако кажу
и куну се људи:
од крвава Чева на крајину
до малога села Загарача,
има хода три пуна сахата -
из облака да бачиш јабуку
не би могла на
земљу панути
но на мртва коња и Турчина!
Ту на тефтер погибе Турчина
двадест хиљад' мање ниједнога;
а погибе војске црногорске
дв'је
стотине и петнаест другах;
и триста их ране допадоше.
Узеше им ђеца
Црногорци:
три хиљаде коњах седланиках
и хиљаду и триста шаторах;
сву захиру турску у околу, -
много блага, хесапа му нема;
чадорове два
силна везира
и њихове бијесне хатове
поклонише својему владици.
На Чево је војска коначила,
па сјутрадан рано подранила
пут Црнице,
да удре на Турке.
Но их на пут гласи сусретоше
е удрила муња из облака
усред војске дужда Млечанина,
украј Будве, града маленога,
и његову
војску опржила;
друга муња пукла од облака
у табору скадарског везира,
украј Вира, на ливаде равне,
заждила му вељу џебахану
и велики
табор раскрхала.
Црничани у то кидисали,
разагнали низ Црницу Турке.
Од Црнице до села Крњице
хиљаду им главах откинули;
а остали Турци
утекоше
свак на своју страну без обзира.
Црногорци када разумјеше,
с весељем се дома повратише,
добра гласа, свијетла образа.
Благо томе,
коме бог помаже!
(око 1772. год.)
Мала се је чета подигнула
откуд се је и пређе дизала,
од крвава на крајину Спужа;
пред четом је Зотовићу бего,
а за бегом
Суја Џаковићу,
и за њима тридесет Тураках.
Мину чета низ поље Ћемовско
и уљеже у село Понаре
на дворове Шикмановић Вука;
ма их Вуко дочекива
дивно,
ту им даје пића и јестива.
Но, кад пише и кад вечераше,
сташе Турци зборит за јунаштво.
баш куђе ће с четом обрнути.
Ма завика
Зотовићу бего:
"Побратиме, Шикмановић Вуче,
ка си вазда, побре,
на крајину
међу ове двије змије љуте,
турском земљом и међ' Гором Црном.
којом ћемо обрнути страном
али ћемо Виру црничкоме,
али ћемо Лугу
Наратскоме
на бијеле овце Перишића -
еда бисмо овце плијенили
али
какву главу уграбили -
али ћемо на Крсти крваве
да чекамо цеклинске
трговце?"
Но ми Вуче бегу проговара:
"Побратиме, Зотовићу бего,
не идимо Виру дубокоме,
е је сјутра свијетла неђеља,
на Виру се купе
Црничани,
страх је мене и бојим се љуто
да не сјутра, побре, не опазе;
нит' идимо Лугу Наратскоме
на бијеле овце Перишића,
е су код њих
три добра јунака.
они без зла овце не пуштају;
но хајдемо на Крсти крваве
да чекамо младе Црногорце."
То су њега послушали Турци,
па су црну
прихватили лађу,
у лађу се увозаху Турци -
отидоше возом Каратуном,
док дођоше на Крсти крваве;
ту је турска чета запанула,
међу Пејак
и Гором Ординском.
Ту стајали до зоре бијеле;
а кад свану и огрија сунце,
но излази Шикмановић Вуче,
он на једну врбу излазио,
пак погледа
уз ту воду хладну.
ал' се вози низ воду дријево:
иде момче у дријево
само
од Каруча, брда владичина,
иде јунак низ тој води хладној.
А кад био на грлу Пејака,
међу турском четом угазио;
кад уљеже јунак
међу њима.
узела га од Тураках сујма;
он погледа су двије три стране.
ал' је чету турску сагледао;
спрешно руке ставља на оружје.
Око
њега прионуше Турци,
без чуда га ухватит не ћаху,
но изиде Шикмановић
Вуче,
па му Вуче божју вјеру даје:
"А не бој се, млади Црногорче,
док је моје на рамену главе,
да твојојзи ништа бити неће!"
Вјеран бјеше,
бога вјероваше,
међу турском четом улазио;
ма се јунак јаду јоште нада,
сакри свога ножа јатагана,
сакрио је ножа у потају,
па уљеже у
турскојзи лађи.
Тек у турској лађи улазио,
њему Турци узеше оружје,
пак су њему Турци бесједили:
"А забога, млади Црногорче,
којега
си рода и племена,
како ли се зовеш по имену?"
Момче њима ријеч бесједило:
"Што питате, витезови Турци?
Ја већ виђу јесам погинуо,
ма ја име
моје крити нећу:
ја сам јунак родом од Цеклина,
од Стругарах Николић
Иване;
по тако ви, Турци витезови,
каж'те мени за вјери турскојзи,
је ли бега Зотовића овден?
Стари су ни били пријатељи,
у њега се ја
бих поуздао
да ме не би погубио бего."
До њега се Туре догонило,
е Ивана шаком ударило,
колико га лако ударио,
бијели му образ опучио,
а овако Турчин бесједио:
"Копиљане, Николин Иване,
ко ти рече помењиват
бега?
Овде бега Зотовића нема,
но делија Суја Џаковићу:
ни грђевић
ни грђи од бега!"
Ал' завика Николин Иване:
"Копиљане, Суја Џаковићу,
што ме бијеш ударцем женскијем?
Још ме мајка није ударила,
која
ме је пасом опасала!"
Врже руком за плећи јуначке,
извадио јатагана
ножа,
јатагана испод талагана,
и Турчина био ударио,
удари га под
грло бијело,
до корах му ножа загонио;
колико га зорно ударио,
маче собом и два и три пута,
не могао ножа извадити,
а да може извадити
ножа,
још којега изгубити ћаше.
А кад ножа извадит не мога,
тадер
скочи у води студеној.
Бог да знаде и утећи ћаше,
но несрећа њему прискочила,
те се опет натраг поврнуо
и за ребро лађу уграбио:
он хоћаше потопити
Турке;
ма се нагна Шикмановић Вуче,
е извади ножа пламенога,
од
руках му прсте откинуо.
Таден опет натраг упловио,
ма га црна крвца
освојила,
пак из воде главу измолио,
он да види је ли удаљио,
али
пуче танка пушка турска,
те Ивана била погодила -
Мртав паде у води
студеној.
Оданде се подигоше Турци,
те одоше у граду Жабљаку,
пак
се купи мало и велико
на делију Сују Џаковића,
те му ваде испод грла
ножа.
Теке су му ножа извадили,
Турчин пасју испуштио душу.
Бог
да прости Николин Ивана!
(око 1766. год.)
Шетају се три добра
јунака
по крваву на крајину Спужу;
једно бјеше беже Зотовићу,
оно
друго Булић Хусеине,
а треће је Марићу Шабане.
Но говори Булић Хусеине:
"Слушајте ме, оба побратима:
све Брђане ликом опасасмо
до тврдога
села Загарача -
дају нама харач и порезу,
дају нама пешкеш и поклоне
-
до Пиперах, крваве крајине.
На Пипере скоро војевасмо
и добре
им главе посјекосмо,
посјекосмо војводу Холету
и сокола Мићков Милутина,
ма их никад нагнат не можемо
да ни с миром предају харача.
Но купимо
крваве Спужане;
видио сам згоду и прилику
међу Црнце и међу Стијеном,
на границу, тврду качаницу,
да ту турску војску укријемо;
ту ћемо
се главах накидати
и живога робља наробити,
тада ће ни предати хараче."
Па скочише сва три побратима,
те по Спужу покупише војску,
У пиперску
гору поведоше
и лијепо војску намјестише
међу Црнце и међу Стијеном.
Но кад свану и сунце ограну,
подранио Вујовић Новеља
од Стијене,
села пиперскога,
и турску је војску опазио,
па се мудро натраг повратио,
те кажује Бећку Бајовићу
да је турску војску опазио.
А кад чуо
Бећко барјактаре,
он повика Ешнића Милију,
а Милија Раднића Пауна,
виче Паун Марка и Вуксана.
Једанак се село окупило
пред бијелу кулу
Бајовића.
Неки вели: "Да им се прођемо,
да од турске војске не гинемо!"
Неки вели: "Племе да купимо!"
Док је Вулић Марко долазио,
од крваве
куће Марковића,
и за њиме другах неколико,
иа је тако ријеч бесједио:
"Ха сад, браћо, црн ви образ био,
да с Турцима крвцу пролијемо!
А да би ме мајка не родила
ни мушкијем пасом опасала
ако јутрос не посјечем
главу
баш сокола Булић Хусеина,
не осветим војводу Холету
и нашега
Мићков Милутина!"
Па је Марко на ноге скочио,
с собом узе двадест и
пет другах,
па је јунак претекао Турке
куда ће се у Спуж повраћати,
а остали Црнци и Стијена
на Турке су одма ударили.
Турци одма плећи
обратише,
а за њима Пипери јунаци.
Но да видиш Булић Хусеина
са
соколом бегом Зотовићем,
па око њих турске буљубаше,
како бране крајичнике
Турке!
Пробјежују на халаје Турци
покрај Марка и његова друштва,
а вјешт им се Марко не чињаше
ни на Турке пушке изметаше,
но све чека
Булић Хусеина
са Махмутом бегом Зотовићем.
Док ево ти Булић Хусеина;
тада Марко на друм искочио.
Да ти се је нагледати, друже,
кад с'
удрише добра два јунака,
Марко Вулин и Хусеин Булин!
Ма се Турчин бјеше
препануо
и од страха братимљаше Марка;
за то Марко не обраћа главе,
него пушци даде ватру живу
и Турчину срце изгорио;
нож истрже,
посјече му главу.
По да видиш бега Зотовића:
голу сабљу у руке латио
и па Марка јуриш учинио.
Бог да знаде, изгубит га ћаше,
него пуче
пушка испријека,
танка пушка Бећка барјактара,
тс погоди бега Зотовића;
мртав беже паде на Булића.
Него виђи Марића Шабана:
он његову сабљу
извадио,
на Марка је јуриш учинио;
одиста га изгубит оћаше,
него
пуче пушка испријека,
бјеше пушка Раднића Пауна,
те положи Марића Шабана.
Тад Пипери одсвуд кидисаше.
буљубаше турске посјекоше,
посјекоше
двадест и четири.
И од тога дана суђенога
нема спушке чете у Пипере.
(1776. год.)
Закукала црна
кукавица
кад јој рока ни времена нема,
по Божићу, о Савину дану,
у тврдоме граду никшићкоме.
Оно није црна кукавица,
но је мајка Беке
Турчинова:
скоро јој је Бека погинуо
на пространу Долу Кобиљему,
посјече га Кнежевић Голубе
са соколом Батрићевић Драгом.
А чује је Бећа
буљубаша,
Бекиној је мајци говорио:
"Немој кукат, Бекичина мајко,
Бека ми је богом побратиме:
причекај ме до Петрова дана,
док удари коса
у сијено,
похара се трава на планину,
хоћу Бећа чету купит малу,
с четом поћи крвавој Заљути,
посјећи ћу Кнежевић Голуба
ал' сокола Батрићевић
Драга,
осветићу мила сина твога,
сина твога, побратима мога!"
Што
гођ иде, све ће доћи брзо,
а и љетни Петров данак дође,
у сијено коса
ударила,
похара се трава на планину.
Одма Бећа чету покупио,
од
Никшића тридесет Тураках,
а пред четом добре арамбаше,
а ускоци, побре,
Црногорци:
једно бјеше Чевљанине Драго,
друго мали од Заљуте Томо,
а за њима Бећа буљубаша,
а за Бећом Турци серхатлије.
Чета пође сентом
по ћенару,
доклен дође Омутић паланки,
а ту нађе Звиздић Баки-агу.
Дивно ага Турке дочекао,
служио им кафу и ракију.
Отолен се чета подигнула,
уз Јабуку равну улазила
и трешњевско поље прелазила,
у Тисовац
тврди осванула.
Ту је мала чета починула,
па главицу стражу поставила,
добру стражу од Заљута Тому:
гледа цуцке на Изворе овце.
К себи
зове Бећу буљубашу:
"Дођи к мени, богом побратиме,
да ти овце на Изворе
кажем,
чије овце, који су чобани."
К њему Бећа буљубаша дође.
"Гледај,
Бећа, добар побратиме:
што су овце на Изворе Доње -
Кнежевића и Банићевића,
оне ш то су на Изворе Горње -
пешиканске и батрићевићке.
Али да
ти и овчаре кажем:
код овијех на Изворе Горње,
ено код њих Пејо Пешикане
и два брата, два Батрићевића,
два сокола, Драго и Голубе;
код овијех
на Изворе Доње,
ето код њих два брата рођена,
једно Саво, а друго Мијајло,
и два брата, два кнежева сина,
Николићу Драго и Голубе,
већ бољијех
у све Цуце нема;
го су. побро, никшићки крвници!"
Тада Бећа ријеч говораше:
"Је ли мајка родила јунака,
ал' мушкијем пасом опасала,
ко ће поћи
граду никшићкоме
да доведе стотину грађанах?"
Сва дружина ником поникоше,
на планину траву погледаше,
како расте на Тисовац трава,
но не
хоће од Заљута Томо,
већ дохвати џека по каишу,
а поскочи стрмом низ
планину,
како јелен од двије године,
доклен граду никшићкоме дође.
А кад на хар капетану дође,
њему Томо божју помоћ даје,
капетан му здрављем
прихватио:
"Добар доша, моја слуго, Томо!
А камо ти Бећа и дружина?"
А Томо му право кажеваше.
Но га пита Хамза капетане:
"Чије овце
бјеху на Изворе?"
- "Кнежевића и Банићевића,
пешиканске и батрићевићке."
- "Је ли код њих Пејо Пешикане
и два брата два Батрићевића,
Батрићевић
Драго и Голубе;
ал" два брата, два Банићевића,
двије змије, Саво и Мијајло;
два сокола, два кнежева сина,
Николићу Драго и Голубе?"
Томо лаже,
а право не каже:
"Ту од тијех нема ниједнога,
но све луда ђеца без пушаках."
Кад капетан Тома разумио,
он му даде стотину Тураках:
од бијеле
куле Лековића
до невјерне куће Барјовића -
ђе гођ бјеше бољега јунака,
све по пушци и крвавој руци.
Од града се Турци отискоше
и одоше
Бећи буљубаши,
док дођоше на Брајановицу;
зави Томо како горски вуче,
а Бећа га зачу буљубаша,
гракну Турчин како гавран црни:
познаше
се до два побратима
по гракању и по завијању,
познаше се па се састадоше;
западоше на Брајановицу.
Кад свануло и сунце грануло,
заљућке се
отворише овце,
а пред њима Кнежевић Голубе.
Кад дођоше на Брајановицу,
а овчари пушке оставише,
а дрвене виле дохватише,
сташе купит са
окоса с'јено.
Него пуче пушка од Тураках,
баш ускока Чевљанина Драга;
ах, од Драга не остало трага,
зашто уби сокола јунака,
младо момче,
Кнежевић Голуба,
сломио му ноге обадвије!
Паде Голуб на зелену траву,
а побјегли овчари остали.
Но покличе Кнежевић Голубе:
"Хај, ђе
си ми, Батрићевић Драго?
Да ли, Драго, вјеру не хватасмо,
ако би нам
Турци ударили,
којему би од невоље било,
да га они оставити неће?"
За се Драго од укора нађе,
те се јунак на Голуба врати;
а кад Драго
на Голуба дође,
пуче друга пушка од Тураках,
те погоди Батрићевић Драга,
срце му је изгорјела живо;
паде Драго до Голуба мртав.
Добро загон
учинише Турци,
од овацах одбише овчаре,
посјекоше Драга и Голуба,
а бијеле овце одјавише.
А кад дошли преко Камен'шева.
за њима се поточ
отиснула;
а кад бише преко Камен'шева
пристиже их поточ црногорска.
Пушку пали Батрићев Голубе;
тако му га стара срећа дала
те погоди
турску буљубашу,
зорно Туре, Париповић Хуса, -
ни жива га земља не дочека.
Него виче Батрићев Голубе:
"Хај, ђе си ми, Кнежевићу Драго,
и два
брата, два Банићевића,
да л' нећете осветит Голуба?
Хај, ђе си ми, Пејо
Пешикане,
да ли нећеш осветити Драга?
Најпрва ии пушка окрвави,
биће наша рука ако бог да!"
Како који Турке сустизаше,
од образа пушку
жежијаше,
ниједна им не пуца залуду.
Јаве Турци уз Трешњево овце,
но бог уби једно момче младо,
из Грахова Лучић Вујадина,
те покличе
грлом и авазом
из Драгоче, високе планине:
"Који овце уз Трешњево јавиш!
Не обрни на Рокоче тврде
с ће ти се затријет кољено,
но обрни Доброгледом
овце,
ка ћеш саћи доље у Грахово."
Доброгледом Турци обрнуше
ма
за њима поточ приставаше,
поточ мала, ма ватре пунана.
Када бише Долу
Замлаћеву,
но намјера и бог нанијела:
пандури су стали на Трешњево
а пред њима Лазар Кустодија
од Његушах, мјеста јуначкога.
Кад се виђе
Лазар Кустодија,
од образа пали џефердара;
стара му га срећа нанијела
те погоди Бећу буљубашу,
поштети му токе на прсима
а отвори прозор
на леђима;
Бећа паде на зелену траву
а припаде Кнежевићу Драго,
уграби му главу и оружје.
Кад погибе војсци буљубаша,
турска се је војска
узвијала,
узвијала, овце оставила,
не угнали брава ђавољега
до
једнога овна с клепетаром.
Натраг Цуце овце појавише;
а кад бише на
Изворе равне,
окупише од Тураках главе -
двадест и шест главах и оружје.
Осветише Драга и Голуба:
тридест и шест другах поточниках
двадест
и шест главах донесоше
и сувише свијетло оружје.
Ту јунаштво добише
чобани.
(1792. год.)
Полећеше два сива сокола
од бијела на крајину Спужа,
сву
су равну Зету прелећели
и широко Блато пребродили,
на Скадар су тице
долећеле,
на сараје Махмута везира,
савили се, па су починули.
То не бјеху два сокола сива,
но два брата, два Мећикукића,
од једнога
и оца и мајке;
Осман-ага и Хусеин-ага.
Љубе руке своме господару,
а вели им везир Бушатлија:
"Добро дошли, два Мећикукића!
Какви гласи
од Бјелопавлићах?"
Али вели соко Осман-ага:
"Ал' не чујеш, драги господаре,
што се ради у Бјелопавлиће?
Они су се тебе одметнули
и устали Срби
на оружје;
све продаше турске кесимаче
и агачке хаке и доводе,
покупише коње и оружје
и с Турчином кавгу затурише!
Скоро су ти на Цетиње
били,
на Цетиње Петровић владици,
сви главари од Бјелопавлићах,
а пред њима попе Бошковићу
са војводом Радовић Ђуканом;
владици су тврду
вјеру дали
да с Турчином хоће војевати,
војевати и крв прол'јевати.
Владика је њима бесједио,
а дао им божју вјеру тврду:
да их никад
оставити неће
докле му је главе на рамену,
него да ће бранити Брђане
ка остале своје Црногорце.
Тек се они с Цетиња вратише,
Јово Пајов
уби Асан-агу,
и скиде му свијетло оружје
и узе му коња седленика.
Тад се свуда заметнула кавга!
Што ћемо ти дуљит лакрдију:
већ су Спужа
града затворили
и с Турчином кавгу затурили;
дубоки су хендек ископали
од ријеке Зете до Сушице,
у њ ставили биране јунаке
да чувају Брда
од Тураках.
Но, забога, Махмуте везире,
ал' ми подај војску на Брђане
али Спужа града остависмо."
Но им вели везир Бушатлија:
"Двије
аге, моје вјерне слуге,
колико ће доста бити војске?"
А вели му спушки
Осман-ага:
"Дај нам војске дванаест хиљадах
и сувише Зету Земљу равну
и на Зету три бијела града,
из градовах турске крајичнике!"
Па
им тако везир бесједио:
"Ето војске дванаест хиладах!
Но слушајте, моје
вјерне слуге,
кад широка Брда похарате,
пошљите ми од Брдах главаре
сне свезане Скадру бијеломе;
ђе нађете прикладну ђевојку,
на Скадар
је мени оправите;
Брђанима узмите оружје,
а дајте им рала и волове -
тадар ће ми бити права раја."
Ма не вели везир: "Ако бог да!"
те
бог њему ни помоћи неће.
Па је везир војску окупио,
покупио дванаест
хиљадах,
пред њоме су два веља главара:
Ђона Марка и Хота Хасана,
а за њима два Мећикукића.
Отолен се сила подигнула,
успут узе зетске
крајичнике,
сехратлије Турке из градовах.
Дође сила Спужу на крајину,
и под Спуж је око учинила
до Прасквице и воде Сушице,
а главари
у Спуж отидоше
на бијелу Османову кулу;
око њих се аге окупише
и велики еглен отворише:
до поноћи вијећали Турци
ка ће удрит с војском
на Брђане.
Вели тако соко Осман-ага:
"Слушајте ме, турске поглавице
и уздани брате Хусеине!
да на двоје војску дијелимо:
ти ми узми
половину војске
да удариш на село Ћурилац,
ја ћу узет половину војске
да ударим с војском на ендеку,
на Михајла Бошковић, сердара,
и
сокола Јова Пајовића,
и на њине шездесет пандурах;
немој удрит, брате,
на Ћурилац
док ја удрим с војском на ендеку,
да те љута не удари гуја!"
Осман-агу Турци похвалише:
"Бе аферим, спушки Осман-ага!
Ако бог
да и срећа јуначка
те каурска Брда добијемо,
милићемо нашега везира,
у Спуж ће те пашом поставити."
Тадер Турци на ноге скочише,
те
наполу војску разредише:
Хусеине к Ћуриоцу пође,
Осман-ага пут тврда
ендека.
А кад свану и зора се јави,
Осман-ага удри на пандуре;
пандури га мушки дочекаше,
сву су силну војску уставили.
А Хусеин удри
на Ћурилац,
и Ћурилац село опалио
и зароби мало и велико.
Кад то
виђе попе Бошковићу,
викну попе из грла бијела:
"А Брђани, црн ви образ
био,
Ћурилац нам Турци опалише,
и ево их до Главице Мале,
сад ће
Ћеклу опалити цркву!"
Док ево ти Пешића Рајича,
за Рајичем Вулетићу
кнеже,
а за кнезом Ђуровић војвода, -
све у помоћ трчи Ћуриоцу.
Ма се бије јадни попе Раде,
он се бије како соко сиви:
брани цркву даје
не изгоре.
У помоћ му добар јунак дође,
Кадић Марко од села Вучице,
а за њиме другах неколико;
у то доба други јунак дође,
Брајовићу
Милутинов Вуче
и за њиме педесет пушаках,
па и трећа помоћ долазила,
од Загреде Митровићу Марко
и за њиме четрдест Бурићах;
од Вељега
пола ударише.
Пуче пушка од Бјелопавлићах.
танка пушка Перка Ћиповића,
те Турчина уби најбољега,
од Гусиња хоцу проклетога;
паде хоџа
низ хата ђогата.
Кад погибе хоџа из Гусиња,
турска се је војска препанула.
Турци плећи бјежат окренуше,
Брђани их мушки поћераше:
од Главице
до тврда ендека
деведесет главах посјекоше,
на ендеку боја раздвојише.
Бјеже Турци главом без обзира.
вуку собом мртве и рањене;
добјежаше
од војске главари
безобразни Скадру на Бојану;
срдито их везир запитује:
"Камо мени од Брда главари?
Камо харач од седам годинах?"
Но Ђон-Марко
њему бесједио:
"Прођ' се, пашо, врага и ђавола!
Ја на Брда нигда војштит
нећу,
но се прођи од Бјелопавлићах.
Ако не мож покупити војску
до Једрене и до Манастира,
немој ходит на Бјелопавлиће,
да те љута змија
не удари.
(1792. год.)
Бијела је покликнула вила
од Завале,
села пиперскога,
кличе вила у село Стијену
на бијелу кулу Бајовића,
Вукашина зове барјактара:
"Јес' ли дома, Вуче барјактаре,
Пипере је војска опалила.
Ал' не видиш, њима не гледао,
удари ти војска
на Пипере,
а пред војском везир Махмут-паша;
Пипере је војска опалила,
ето војске право на Стијену!"
Кад то чуо Вуче барјактаре.
бијелој
је вили говорио:
"О, забога, од планине вило,
тегни, вило, на бијела
крила,
те глас дади у Ћелију цркву,
а на име игумну Стефану,
да
он пали топа хаберника
да глас дадне у Бјелопавлиће
да дотрче нама на
помоћи."
Хитро га је вила послушала
и полеће на бијела крила,
те
глас даде игумну Стефану.
Игуман се јунак намјерио,
вазда држи топа
сигурана,
једанак му даде огањ живи,
топ испуче ка да прогрмјело,
глас једанак даде до Острога,
до Острога и до Загарача.
То зачуло шездесет
пандурах
у Коприву ниже Мартинићах,
ђе чуваху од Тураках стражу;
међу њима Савељић Стојане,
па говори Савељић Стојане:
"На ноге те, браћо
и дружино!
Топ прогрмље код цркве Ћелије,
срок је оно у нашу крајину,
удрили су на Пипере Турци,
Пипере ће наше раскопати,
свој крајини
крило саломити."
Сви скочише како соколови
и Жупину гору уминуше,
у Пипере тврде уљегоше,
па и Црнце село уминуше,
доклен дошли на границу
тврду
међу Црнце и међу Стијену;
ту сретоше сердара Пауна,
око
њега остале Пипере.
Ал' говори Савељић Стојане:
"О Пауне, нашој земљи
главо,
јесу л' Турци добили Пипере,
јесу л" дошли на село Стијену?"
Ал' говори Шушовић Пауне:
"Пипере су Турци изгорјели,
а сад ето
везир на Стијену,
бијели је шатор разапео
пред бијелу кулу Бајовића;
Стијену је село изгорио,
до се накрај нешто мало бране
из бијеле
Марковића куле,
из пећине, куле обзидане, -
међу њима Рашовић Илија.
Већ не питај ништа за Пипере,
но хајд' натраг да се повраћамо
да
узмемо светога Стефана
из Ћелије, пребијеле цркве,
да га нама не изгоре
Турци!"
Тад му рече Савељић Стојане:
"Пи, сердаре, женска страшљивице!
Бога ми ћу на Стијену поћи,
да знам своју изгубити главу
и мојега
друга свакојега;
кад Пипере ископају Турци,
не ваља ми глава ни дружина."
Кад напријед мало уминуше
и Стијену село сагледаше,
и виђеше шатор
на Задоље,
а под шатор Махмута везира:
под шатор је ноге прекрстио
а везирски чибук запалио.
Таде викну Савељић Стојане:
"Ај, ђе си ми,
Радојев Савићу,
и два брата, до два Бајовића,
Бајовићу Вуче и Павићу?"
Па кликује Рашовић Илију:
"Држ, Илија, кулу на крајину,
чекај Турке
кад их поломимо,
да не бјеже широкијем путом!".
Па дружини Стојан говораше:
"Сви једнако бога спомените,
а једанак пушке истурите,
на Махмута
пашу ударите,
не жалите живот за поштење,
ово ће се задовијек причат!"
Дружина га добро послушала
и на Турке храбро ударише, -
пушка јечи,
а Стијена звечи.
А кад виђе од Скадра везире,
на обије ноге устануо,
и бијели шатор оставио
и побјеже главом без обзира;
а побјеже селом
пут истока,
дочека га Рашовић Илија,
из пећине, куле обзидане,
са његова неколико другах,
обрнуше у беспуће Турке
на Орлову високу
Стијену.
Хвала богу, хвала великоме,
како Турци низ Стијену скачу;
што не скочи овђе низ Стијену,
то утече с Махмутом везиром.
Доврх Дрезге,
полза широкога,
три стотине главах посјекоше, -
једва везир главу уносио;
а двојицу ухватише живе,
Скадранина и Мећикукића;
не хћеше им изгубити
главе,
но пуштише двије потурице
да кажују како им је било
ударити
с војском на Пипере.
(1795. год. 30. јулија)
Танахна је кликовала
вила
са Јаворја, високе планине;
вила зове у Морачу Горњу,
на Росуље
сердаровој кули:
"Јес' ли дома, Малиша сердаре?
Ако пијеш у механи вино,
на грдне ти ране излазило,
ако љубиш у душеку љубу,
шарена те пољубила
гуја!
Ал' не чујеш ал" хабера немаш?
Ето па те силе и Тураках
од
Никшићах и од Колашинах;
од Никшићах су три стране војска:
ето војске
низ Чуке камене,
буљубаша Париповић Зуко,
калаузи Хрнковић Пауне,
тс Турцима распутице каже:
ето војска једна низ Рзачу,
и пред војском
Хаџајлићу Мујо;
ето једне низ Љевишке Стране,
и пред њоме Јуса и Авдија."
Ма се сердар с вилом разговара:
"Луда ти си, од планине вило!
Ја
с' не бојим војске од Тураках
док ја имам стотину хајдуках,
све Ускока,
силније јунаках,
а јошт имам добру узданицу,
узданицу пет стотин Ровчанах
и пред њима Реџа и Тапушко;
и док ми је сва Морача Доња,
и пред
њима Рашко и Радуле -
и ту имам добру узданицу;
и док ми је сва Морача
Горња,
и пред њима Мијат и Радоје.
Још сам добре поставио страже:
ето, вило, на Љевишке Стране
два Мандића и два Вујачића!"
Но сердару
вила одговара:
"О сердаре, жалосна ти мајка,
заспала је на Странама
стража."
Али сердар вили говорио:
"И другу сам стражу поставио,
из Рзачи Јокановић Марко!"
У ријечи у којој бијаху,
док пукоше пушке
на Рзачи,
а завика Јокановић Марко:
"Бјеж, сердаре, жалосна ти мајка,
ето на те војске од Тураках."
Кад то зачу Малиша сердаре,
па Ускоке
браћу кликоваше,
а Ускоци пушке дохватише.
У то доба пристигнуше Турци,
побише се Турци и Ускоци.
од све Босне и Херцеговине,
у Љевишта
село уљегоше,
и Љевишта село опалише;
поћераше низ Морачу Горњу.
А да видиш Париповић Зука!
На питомо ударио Старче
и ту једну главу
уграбио:
посјекоше Хрнковић Радоја,
имаше му стотину годинах;
и
на Ратњу воду ударио,
и добра је роба уграбио,
вјерну љубу Драговић
Томаша,
отео јој из наручја сина,
бацио га у воду Морачу,
Морача
га вода однијела.
Цикну, писну Томашева Плана:
"А ђе си ми, Драговић
Томашу,
ђе је твоја свијетла латинка
што те дичи по Морачи Горњој
и знаду те кићени јунаци!
Мене младу заробише Турци,
ухвати ме Париповић
Зуко,
оте мене сина из наручја
и баци га у воду Морачу,
Морача
га вода однијела,
јадну младу уцвијели мајку!"
А то Томаш и слуша и
гледа,
пред очима пушку заратио,
а латинку богом сестримио:
"Немој
мене ватром преварити,
за очи те ни молити нећу" -
па на Зука нишан
ухватио,
па латинки даде ватру живу,
те погоди Париповић Зука,
живо му је срце изгорио;
паде Зуко у зелену траву,
Зуко паде, а Плана
припаде,
те му скиде свијетло оружје.
А други се Турчин загонио,
дочека га Томашева Плана
малом пушком Париповић Зука,
те Турчина добро
погодила:
посред пуца ђе му срце куца;
паде Турчин у зелену траву.
Тад остали навалише Турци,
а побјеже Томашева Плана
и у Ратњу воду загазила,
прешла воду здраво и весело
и унесе свијетло оружје.
У то пуче
пушка од Тураках
те обрани Драговић Томаша,
па отолен повратише Турке.
Викну сердар ка да јелен рикну:
"Морачани, црн ви образ био,
овђен
боја ни јунаштва нема,
но хајдете да пратимо Турке!
Па су Срби сложно
ударили,
поћераше уз Морачу Турке.
Све се добри кликују јунаци,
на Љевишта ишћераше Турке,
на Љевишта на Огорелишта,
погнаше их уз Љевишке
Стране:
с једне стране Малиша сердаре,
с друге стране Бошко арамбаша,
по сриједи два сокола сива,
Бућић Лука и Пејовић Драго.
Ама Драго
пали џефердара,
те погоди Хаџајлина Муја,
с црном га је земљом саставио;
а долети соко Бућић Лука
те Мујову посијече главу.
Кад погибе Хаџијлићу
Мујо,
у Турке је муња ударила,
а Срби им добро кидисаше,
Турке
гоне, а сјеку им главе:
док на Страну ишћераше Турке,
тридест и пет
откидоше главах,
и погибе Пејовићу Драго;
и у томе боја раздвојише,
те се Срби натраг повратише
пјевајући и пушке мећући,
а одоше у
Никшиће Турци
кукајући и лелекајући.
А кад Срби сљегли на Љевишта,
књигу пише Малиша сердаре
у Никшиће Осман-капетану
и осталим агам' никшићкијем:
"Хајте, Турци, да се састанемо,
није много ни зијана било,
но да
тврду вјеру ухватимо
да ми наше робље мијењамо;
двадест нама роба заробисте,
ево у нас дванаест Тураках
што смо ви их живе похватали,
а за мртве
ласно ћемо своје."
Када књига у Никшиће дође,
а на руке Хамзи капетану,
а кад Турци књигу видијеше,
изиђоше на Лолу планину,
а одовуд стотину
Ускоках
и пред њима Малиша сердаре;
па Турцима сердар бесједио:
"О Турчине, Осман-капетане,
хоћемо ли вјеру ухватити?"
Но говори Осман-капетане:
"Много си ми јада учинио!"
А сердар му на то одговара:
"Ја нијесам
на те ударио,
већ на себи дочекао Турке;
пребићемо једног за другога;
два Лекића за Косту Мандића,
било му је стотину годинах;
пребићемо
Париповић Зука
за нашега Хрнковић Радоја;
лијепога Хаџајлина Муја
за нашега Пејовића Драга;
а још ваше оста тридест главах,
пет стотина
одјависте бравах -
тридест главах за пет стотин бравах
Не даде им више
говорити,
већ упута робље мијењаше;
ухватише вјеру за годину.
Још
се клели Турци на погачу
да не војште нигда на Морачу!
(1796. год. 11. јулија)
На
тисућу и седме стотине
деведесет и шесте године
Мамут везир совјет учинио
у бијелу Скадру на Бојану;
сву господу турску изабрану
на диван
је био сакупио,
па им вако Мамут говорио:
"Ево згода, моји витезови,
да ми силну војску сакупимо
и да Црну Гору освојимо,
Црну Гору
и Приморје равно,
каконо смо жуђели одавно,
до бијела града Дубровника,
-
то је моја жеља превелика.
А сад нема у Боки Которској
принципова
брода никаквога.
ни голема у Приморје момка,
но све пође у Талију равну
да чувају Млетке од Француза
којизи су наши пријатељи,
они ће нам
у помоћи доћи,
како су ми скоро обећали
на договор што смо вијећали.
Црна Гора није у јединство,
с нама боја учињети неће,
јер ја имам
неке пријатеље
којизи су лакомни на благо -
учињећу што је мени драго.
Али ево моје ране љуте:
Брђани ми затворише путе,
те не могу саставити
војску
од све равне земље Арбаније,
Арбаније и Херцеговине;
но
ћу пређе војску сакупити
и огњене вјетре обратити
на Пипере и Бјелопавлиће,
поробићу мало и велико
и сажећи огњем свеколико;
на Никшиће табор
учинити,
ту на троје војску дијелити:
једну слаћу пут новске државе;
друга војска ваља да се врати
и да иде преко Горе Црне
да удари
на Приморје жупно,
то да буде и принципу јадно;
трећа војска, по мору
бродови,
нека возе бумбе и топове,
прах, олово и другу захиру,
нек о боју ради, не о миру.
Поставићу брата Ибрахима
у Новоме, граду
бијеломе,
нека, рече, и Латини знаду
колик' значи сабља Махмутова;
а синовца младога Мехмеда,
у Дубровник нека господује
да се ово надалеко
чује."
Па је ситну књигу накитио
и шаље је преко Горе Црне
на Цетиње,
насред Горе Црне,
а на име у Петра владике.
У књигу је везир бесједио
и владику мило поздравио:
"Пријатељу, Петре Петровићу,
мож ли знати,
јес' ли запазио, -
откада су Брда постанула,
то је раја баба мога била.
А сад има доба неколико
ка су ми се Брда похасила,
не дају ми паре
ни дохотке
и никаква царева харача,
но ми чине зулум по крајинах:
проваљују дворе и стоборе,
а ћерају коње и волове,
буле робе, а сијеку
Турке
и ћерају овце и јагањце.
Но ево сам војску сакупио
и опћене
вјетре обрнуо
на Пипере и Бјелопавлиће;
но ако ћеш да смо пријатељи,
немој њима бити у помоћи,
немој њино робље прифатити
да утече усред
Горе Црне,
ти ако ћеш да се не свадимо."
Кад владици така књига дође,
те он виђе шта му она пише,
топле су га сузе пропануле,
пак је
тиште у шпаг од доламе,
а своје је слуге окупио,
те и посла преко Горе
Црне.
Црну Гору на збор сакупио,
међу њима совјет учинио
и овако
њима говорио:
"Црногорци, моја браћо драга,
нуто нама ненаднога врага!
Ево ме је књига допанула
од Мамута паше Бушатлије,
којино је пређе
долазио
и кроз Црну Гору пролазио,
и неслогу нашу опазио,
јошт
је позно наше Кошћелице,
њима трза наше утробице:
кад сам био у земљу
русинску,
тад је моју цркву опалио,
наш манастир на Поље Цетинско
разорио, земљом поравнио;
па опета ево војску купи
на Пипере и Бјелопавлиће.
Ема није Мамут опсилио,
теке што се мало посилио,
но сад, браћо,
ако бога знате,
да идемо у Бјелопавлиће
да чекамо Мамута везира!"
Црногорци кад га разумјеше,
ту владици тврду вјеру даше
да Брђане нигда
не издају.
То владика једва и чекаше,
виђе слогу пак се весељаше
и овако паши одговара:
"Што ми пишеш, Мамуте везире,
да не дадем помоћ
Брђанима,
то ми немој опет споменути,
то ми не да закон учињети.
Мож ли знати, јес' ли запазио,
кад си Црну Гору прелазио,
преко вјере
и на пријевару,
кад си моју опалио цркву
и манастир на Поље Цетинско:
то си тешке ране ударио
свакојему редом Црногорцу.
Но прођи се
брдске сиротиње,
не вријеђај ране црногорске,
да те змија не удари љута!"
За то Мамут не обрће главу,
но сакупи и подиже војску:
на Дољане
више Подгорице,
ту разапе бијеле шаторе
и ту силан табор учинио.
Ма владика топе ужижаше
на високу гору Вртијељку
и главарма књиге оправљаше
да кликују браћу Црногорце.
Сам покличе најближе јунаке,
Цетињане
и Бајице храбре,
па отиде у Бјелопавлиће
су стотину и педесет друга
То кад чуше млади Црногорци,
да је коме стати погледати
како хитро
на ноге скочише
а шарене пушке докопаше,
оставише мајке и љубовце
и чобани у планини овце:
сваки хита, за владику пита,
доклен су га пристигнули
били;
преко Зете воде прелазише,
на Слатину табор учинише.
Мамут
везир диже чадорове
спроћу Спужа више Дердемеза
под зелену гору Височицу.
У везира двадест хиљад' војске,
код владике три хиљаде друга
Ема
што је владичина војска,
то су мрки од планина вуци;
што пред војском
јесу человође,
то су, побро, крилати орлови;
што л' у војски јесу барјактари,
то бијаху сиви соколови.
Виче телал Мамута везира:
"Ко ће жива
уфатит владику,
ево њему Зета Земља равна
и у Зети три бијела града
и сувише три товара блага."
Вели Јакуп Сердаровић ага
и делија
Мемед Кокотлија:
"Ми ћемо га жива уфатити!"
Но не веле Турци: "Ако бог
да!"
не им боже ни помоћи неће.
А владика окупи главаре,
те су
они обрнули војску
пред бијелу аранђелску цркву,
ту им наук и благослов
даје:
"Црногорци, моја браћо драга,
сви будите срца Краљевића,
а десница од Сибиња Јанка!
Једнокупно ноже повадите,
а часним се крстом
прекрстите
и вишњем се богу препоруч'те
па у Турке јуриш учините!
Бог ће нама у помоћи бити,
Мамута ће помоћ придобити."
Па је дивно разредио
војску:
он све меће племе до племена,
а пред војску добре началнике
који желе с Турском војевати
и начином с њима боја бити.
У четвртак
разредио војску,
а у петак ударише Турци,
на јулија дан једанаести,
баш на празник свете Јефимије,
у малено село Мартиниће.
Над њима
се тмина уфатила,
а у тмину пушке сијевају:
ис би река, мио побратиме,
да је оно бојак огњевити,
него судњи данак страховити;
шест сахатах
боја жестокога
немило се крвца прол'јеваше
по мегдану и око мегдана!
А кад било дневи око подне,
тада Турком обрне нерука.
То виђеше
млади Црногорци,
алакнуше, бога поменуше,
а часним се крстом прекрстише,
једнокупно пушке опалише,
пак пламене ноже повадише
и у Турке јуриш
учинише,
ћерајући, Турке сијекући
низ крваве млине мартинићке.
Ту је турска погибија била;
ту и сердар Бошковић Мијајло
ударио Турком
испријека;
ту и срећа јесте нанијела
баш јунака и господичића,
по имену Петровића Сава,
а млађега брата владичина,
на делију Мемед
Кокотлију,
за грла се б'јела уфатише,
носише се тако неколико,
докле Саву бог и срећа даде,
Турчин пред њим на кољена паде
и Саво му
посијече главу.
Но да видиш Војводића Бега:
шта је Турак' погубио тада
броја с' не зна, но је вас у крви;
јошт му срећа нанијела била
те Јакупа Сердаровић-агу
десну руку Махмута везира,
убише се како се
згледаше:
мртав паде Јакуп Сердаровић,
а Бего му посијече главу.
Ту погибе војске од Тураках
колик' није погинуло нигда
на Брђане и на
Црногорце;
а погибе владичине војске
свега на број осамнаест другах.
но међ њима три добра витеза:
Крцун Савов од мјеста Бјелицах
и
барјактар Станко с Љуботина,
а од Брдах Војводића Бего.
Но им име нигда
не умира
кад разбише Махмута везира,
својој браћи дику оставише,
што у томе боју задобише.
Бог им дао у рају насеље,
а живијем здравље
и весеље,
Петру св'јета образ на крајини
ка и љетње сунце на планини!
(1796. год. 22. септемвра)
Откада
је војску изгубио
Махмут везир од Скадра бијела,
ратујући и боја бијући
с Брђанима и Црногорцима,
нити спава нит' се разговара,
нити клања
ни авдес узима,
но срди се на Петра владику,
јере има жалост превелику
на јунаке младе Црногорце
који с Петром у Брда ходише,
те се боја
јуначкога бише
у гиздаво село Мартиниће,
више Спужа у Бјелопавлиће.
ђе је Махмут срећу изгубио
и јунаке многе оставио,
међу њима аге
и бегове,
кулуглије и своје делије;
седми данак једва проговара,
шетајућ се Махмут разговара,
а удари с' руком уз кољено:
"Алах, рече,
што сам учинио,
од кога се јесам препануо!
Ко ће моју силу задобити?
Докле имам у ћеси новацах
а у Црну Гору трговацах
којизи су лакоми
на благо,
учинићу што је мени драго,
они ће ми продат Црногорце;
похарат ћу редом и Приморце
до бијела града Дубровника.
Што ће мене
учињет владика?"
те Јакупа Сердаровић-агу
десну руку Махмута везира,
убише се како се згледаше:
мртав паде Јакуп Сердаровић,
а Бего
му посијече главу.
Ту погибе војске од Тураках
колик' није погинуло
нигда
на Брђане и на Црногорце;
а погибе владичине војске
свега
на број осамнаест другах.
но међ њима три добра витеза:
Крцун Савов
од мјеста Бјелицах
и барјактар Станко с Љуботина,
а од Брдах Војводића
Бего.
Но им име нигда не умира
кад разбише Махмута везира,
својој
браћи дику оставише,
што у томе боју задобише.
Бог им дао у рају насеље,
а живијем здравље и весеље,
Петру св'јета образ на крајини
ка и
љетње сунце на планини!
Па оправи Махмут посланике,
сто војску купи
и сабира.
Арбанасе право до Епира,
Херцеговце до Босне поносне,
пријатеље зове на помоћцу:
Ахмет-пашу Махмудбеговића
од Расије и од
Дукађина,
и сестрића, бега од Каваје;
а Тоскама мито обећаје:
сваки
данак када боја бију
по талијер свакојему другу.
а кад није, плаћа половину,
сувише је храна и дарови,
а што стеку али што украду,
да никоме
дијела не даду.
Сакупио пјешца и коњика
тридест хиљад' по избор војниках,
изван војске што је оставио
по границах на четири стране
супрот
Брђан' и Горице Црне
да се не би могли саставити
и уједно пашу дочекати;
па подиже и окупи војску
на Дољане више Подгорице.
Ту је везир
табор учинио
и зелени шатор разапео;
но кад виђе близу прама себе
два табора црногорске војске, -
један табор бјеше под Сађавац,
на ливаде,
на Вучи Студенац
други стоји на Круску Главицу,
оба Турком задају грозницу
-
то је паши тврдо мучно било
и његову војску забунило.
Да је коме
стати погледати
соколовце младе Црногорце
како чине фиксу и весеље,
играју се игре свакојаке,
међу собом зборе и говоре
да ударе паши
на таборе.
Још да ти је видијети, побре,
како иду младе Црногорке,
веселећ се и пјесме појући,
јунацима таин доносећи,
не би река да су
женске главе,
пи женскога срца ни погледа,
него срца Огњенога Вука,
а погледа од горе хајдука -
мало не би пушке прихватиле
и с Турцима
кавгу начиниле.
Ту стојаше за петнаест данах
Црногорци наспрама Тураках.
Али ево гласи допадоше
да се хоће везир подигнути
и на село Крусе
ударити.
Кад владика гласе разумио,
с главарима совјет учинио,
па на троје војску разредио,
а пред војском редом поставио
по избору
биране јунаке,
који знаду војском управљати,
а с Турцима желе војевати.
Ту владика међу војском стаде
и свијема благослове даде,
бога моли,
овако говори:
"Црногорци, моја браћо драга,
ево триста и тридесет љетах
откад наши стари војеваше,
боја бише и крв прол'јеваше,
порад вјере
и слободе драге,
да у ропство турско не упану
и слободу не изгубе драгу.
Чујете ли што Турци говоре,
како они вазда Србље коре,
а несрећом
боја Косовога
кад смо наше царство изгубили
од издаје Бранковића Вука.
њему зато била вјечна мука!
Ема се је Махмут посилио
што је Гору
Црну прегазио
кад је пређе кроз њу пролазио.
а неслогу нашу опазио:
не би Турци знали Кошћелице.
ни трзали наше утробице,
нит' би везир
сад се захвалио
да ће коња на мору појити
а поробит мало и велико
кроза Црну Гору свеколико.
Још нас кори, овако говори:
да ће дати неколико
мита
и све ставит коњу под копита.
Бит може ли ране жесточије
но
стријела кад срце пробије?
А ни она није тако јака
да разбије срце у
јунака,
ни остала икаква работа
ка је такви укор и срамота.
Црна
Гора, отечество наше.
гнијездо се соколово зваше.
ђе соколи у слободи
живе,
који лове змије грабежљиве.
Спомен'те се ко ве је родио,
кога ли сте рода и племена -
славенскога одискон имена!
Сви будите срца
Краљић Марка
и деснице бан-војводе Јанка;
вишњему се богу помолите,
часнијем се крстом прекрстите.
да ви, браћо, у помоћи буде
и јуначке
да ви плати труде!
А нећу ви редом спомињати
што је било у стара времена
на различна мјеста небројена:
тек ђеди ви у Жупу крваву
кад разбише
пашу серашћера,
опоштише сву крајину нашу;
ка и посље у село Трњине,
међу Кругом и међу Ровине,
у два пута кад разбише Турке:
једном
живих триста ухватише,
за вепрове на откупе даше,
а други пут када ухватише
седамдесет агах и беговах,
на крваво Чево доведоше
и свијема главе
одсјекоше.
Још вас молим да се споменете
IIIто је било у ваша времена
од ћехаје, па од два везира,
босанскога и руменлискога,
и Мехмеда
паше Бушатлије,
с ким сте скоро, браћо, бојак били
и јуначку славу задобили.
Бог ће дати, за његово име,
да јунаштво наше поновите
и Махмута
пашу разбијете.
иска позна што су Црногорци."
Црногорци када разумјеше
којизи се онден намјерише,
у свакога срце узиграло
од јуначке жеље
и радости.
Барјактари развише барјаке,
четовође војску поставише
све по реду племе до племена.
Па кад сјутра зора забијеље,
прије но
је огријало сунце,
подиже се Махмуте везире
и постави у ширину војску
од зелене горе Височице
до Команах и Ораховице:
то ће бити хода
два сахата.
Тридест хиљад' на шест ударише,
живијем се огњем погонише
по мејдану тамо и овамо;
а кад било дневи око подне.
Црногорци
бога поменуше,
једнокупно пушке опалише
а једанак јуриш учинише,
ћерајући, Турке сијекући,
а друг друга често кликујући
да освете зулум
и срамоту
од Махмута паше учињену.
Сад да ти је видијети, побре,
ви тезове младе Црногорце
(они јесу срца Краљић Марка
и деснице војеводе
Јанка)
како муте и разгоне Турке
кано вуци у планину овце.
Мили
боже, на свему ти хвала,
камо сила Махмута везира?
Јутрос бјеше силан
и бијесан
иа ђогата коња големога,
с голом сабљом у руци јуначкој,
оштру сабљу бјеше повадио
да сијече црногорске главе,
нагоњаше своје
на јунаштво,
да пороби мало и велико
и опали огњем свеколико;
а
сад виђох црногорско момче
које носи главу Махмутову;
друго капу, а
треће доламу,
и четврто сабљу оковану,
пето вељу пушку сермалију,
шесто мале пушке позлаћене,
седмо јаше коња Махмутова;
а остали витези
јунаци,
сваки носи бјелег од Турчина
крвавијех руках до лакатах:
неки једну, неки двије главе,
неко и три, неко и четири,
неки носе зелене
барјаке,
многи пушке, сабље и гадаре.
виши дио сребром оковане,
неки носе чалме и доламе,
неки воде коње седланике.
Ето, побре, сад
јуначке дике,
па нек сваки вазда бога хвали
и велико име боже слави!
Ту погибе цвијет од Тураках,
а господа старијех оџаках
од Призрена
и од Вучитрна,
од Косова и од Пријепоља,
Митровице и од Ђаковице,
и од Пећи, Хаса и Гусиња,
од Бихора и од Колашина,
од равнога мјеста
Бјелопоља
и пространа шехер-Боскопоља,
од Тирана и од Албасана,
од Каваје, Љеша и Мокрина,
од Валоње и од Дибре доње,
од Водена и од
Тепелена,
и Улциња, бијелога града,
још од тврдог Скадра на Бојану,
и крвава Спужа на крајину,
и гиздаве варош-Подгорице.
Ал' утече
паша Ибрахиме;
ево и он утећи не хћаше,
но га срећа нанијела бјеше
на Лазара попа Кнежевића
од равнога мјеста Љешкопоља,
изнесе га на плећи
јуначке.
То је било кад се и чинило.
(1798. год.)
Ситна књига од Цетиња мину,
од Цетиња од Петра владике,
а отиде преко Горе Црне
право, здраво
Нахијом Катунском
на крваву Чеву на крајину,
а на руке Перку Шалетићу:
"Чуј ме, Перко, вјерна моја слуго!
Мож ли знати, давно није било,
кад населих село на крајину
од све Босне и Херцеговине:
на то равно
поље на Трешњево
ја населих Цуце и Бјелице;
такви су ме гласи допанули
јере су се они завадили
око земље поља на Трешњево.
По ме чујеш,
вјерна слуго моја,
брзо скочи на ноге јуначке.
узми собом седам осам
другах,
хајде пођи на поље Трешњево
да умириш Цуце и Бјелице:
и
кад би их умирио, слуго,
дођи к мени на Цетиње равно."
Већ кад Перка
књига допанула,
али јунак па ноге скочио,
узе с собом седам осам другах
и отиде преко Чева равна,
доклен дође на пол"е Трешњево,
на дворове
војводе Вуксана;
војвода га дочекива дивно.
Кад ујутру јутро освануло,
али рано рани Шалетићу
и окупи Цуце и Бјелице,
те су пред њим даву
учинили.
Погоди их Шалетићу дивно
и умири племе на крајину.
Али
вели војвода Вуксане:
"Слушај мене, Перко Шалетићу,
ја те молим како
старијега:
ситна ме је књига допанула
од Никшићах, града на крајину,
од Турчина Кучевић Ахмета,
да изидем да се састанемо
у Рудине па
Јабуку равну
да од мира вјеру ухватимо
I ри мјесеца од године данах,
да издигну с овцам' у Рудине,
јер не смједу од Црногорацах.
Послушај
ме, Перко Шалетићу!
Ја бих њима на станак изиша,
но ме Цуце послушати
неће,
а тебе ће добро послушати
и сва листом Нахија Катунска,
и
твоја ће вјера бити тврда."
А кад чуо Перко Шалетићу,
али јунак на ноге
скочио,
с собом узе десетак јунаках,
иа он пође уз Трешњево равно,
доклен Перко на Рудине дође,
на Рудине на равне Јабуке,
и ту нађе Кучевић
Ахмета,
око њега двадесет грађанах.
Кад се стали два добра јунака,
за б'јеле се руке ухватише,
питају се за мир и за здравље,
па сједоше
један до другога,
а остали - ђе је мјесто коме.
Свакијем се збором зађедоше
и у томе вјеру ухватише:
три мјесеца од године данах
да нам буде
ова вјера тврда.
И кренуше да се раздвајају,
али вели Кучевић Ахмете:
"Слушај мене, Перко Шалетићу!
Отишла је чета од Никшићах,
а пред
четом градска буљубаша
Јуса Љуца, да га бог убије,
но се данас уз Јабуку
чувај."
За то Перко ни хабера нема,
но Шалетић уз Јабуку пође;
а кад мало био понапријед,
а ево ти чета од Никшићах,
ухватили кланце
и богазе;
а ево ти млади Црногорци,
иде један напрема другога,
а најпрви Перко Шалетићу.
Наљегоше на крвави кланац;
али турске пушке
попуцаше,
прва пушка пуче од Тураках
Јусе Љуце, да га бог убије,
и погоди Перка Шалетића,
сломила му ногу у кољену.
Ала банда, завргла
се кавга!
Али турске пушке попуцаше,
пуче танка пушка од Тураках,
а погоди голема јунака,
од Бјелицах Васовића Коста,
посред паса, не
даде му гласа.
Али рањен Перко покликнуо:
"Ђе си, брате, Шалетићу Ђуро,
ево су ме ране допануле,
десна ми је нога саломљена;
од ране ми
ништа бити неће,
но ме хоће жива посјећ Турци."
Ал' да видиш Шалетића
Ђура
ђе на Перка рањенога дође.
од образа пали џефердара
а погоди
доброга Турчина,
од Никшићах Њухаревић Деда,
међу очи у турачку главу,
-
ни жива га земља не шчекива;
паде Турчин низ добра дорина,
али
Ђуро јуриш учинио,
те посјече главу од Турчина
и узе му свијетло оружје.
Али пуче пушка црногорска,
с Велестова Ремиковић Живка,
а погоди
доброга Турчина,
од Никшићах Скочић барјактара,
на зло га је мјесто
погодио
,међу токе у прси широке;
паде Турчин у зелену траву.
Ал'
да видиш доброга јунака
а од Чева Шалетића Ђура:
на Турчина јуриш учинио,
и посјече од Турчина главу
и узе му главу и оружје.
Побјегоше уз
Јабуку Турци,
угнаше их низ Рудине равне,
на Рудине боја раздвојише;
грдни Турци бјеже пут Никшићах
оставише струке и саруке,
оставише
торбе и обућу,
чуку собом мртве и рањене.
Ал' да видиш Шалетића Ђура
кад до Перка рањенога дође
и донесе двије турске главе;
али вели
Перко Шалетићу:
"Благо мени, мили брате Ђуро,
нијесу ми ране од видања,
ма ми није жао умријети,
ти си мене добро осветио
кад посјече двије
турске главе;
но направи дрвена носила
и носи ме на Трешњево равно,
на дворове војводе Вуксана.
И чуј добро, мили брате Ђуро:
ја ти
тешки аманет предајем,
немој мене копат у Трешњево,
но ме носи Чеву
на крајину,
па ћеш мене укопати дивно,
јер од ранах извидат се нећу."
Али Ђуро направи носила,
и он носи Перка рањенога
доклен с њиме
на Трешњево дође,
на дворове војводе Вуксана.
Ту су ноћцу преноћили
црну,
држи Ђуро Перка под рамена:
а кад ноћи испред зоре било,
гад се Перко с душом разд'јелио;
па ми носи Ђуро брата свога,
донесе
га на Чево крваво,
укопа га и ожалова га.
(око 1799. год.)
Мили боже, па свему
ти хвала,
ка покличе Радојев Савићу
у зелено поље Лукавицу;
Савић
викну ка да соко крикну,
баш у расвит зоре на истоку:
"Чекајте се, градске
буљубаше,
ево вама Савић на торине,
за Савићем пет стотин Пиперах;
вријеме је да се обидемо
око равна поља Лукавице:
једна паша, а двоје
чобанах,
го не може више поднијети,
не слажу се овце с вуковима
нити могу Турци са Србима.
Но јесу л' се буле преобуле
да не скачу босе
по камену,
да Пипере јутрос не гријеше?"
Оћаху му одговарат Турци,
но пиперска ђеца не дадоше,
но милога бога поменуше,
на катуне турске
ударише.
Мили боже, на свему ти хвала,
како сину Лукавица равна
од брзога праха и олова:
пушка грми на четири стране,
нож сијева, крв
се пролијева,
стоји цика мало и велико,
помами се турско свеколико!
Кад огрија сунце Лукавицу,
ал' у Стрмац имаш шта виђети:
су три
стране иду три плијена.
Ал' кликује Стаков Радоване:
"Јес' у живот,
Радојев Савићу,
ал' си јутрос, брате, погинуо,
ка на јаку удари Тураках?"
Тада кликну Радојев Савићу:
"Мој соколе, Стаков Радоване,
хвала
богу на његову дару,
јошт ми није друга погинуло;
но погледај, брате
Радоване,
Стијењане, моје соколове,
и остале што су око мене,
није
мене без биљега друга,
што не носи биљег од Тураках:
неки главу, а неки
оружје,
неки жива роба ухватио.
Но погледај, Стаков Радоване.
у
широко поље Лукавицу.
ево иде сила од Тураках,
а пред њима градска буљубаша,
Хаџи-Мушо на коња мркова,
и оће нас сила притиснути,
много од нас
јадах учинити,
е је наша посустала војска
по планини разгонећи Турке."
Кад изљегли Лукавици Малој,
лијепо ти бјеше погледати
кад се турски
плијен саставио:
пет хиљада дробне животиње,
а хиљада коњах и воловах,
а за њима војске пет стотинах.
све Пипера, љута убојника.
Него
ево муке и невоље,
е их стиже поточ од Тураках,
Хаџи-Мушо на коња мркова,
за хаџијом од града грађани;
на Пипере јуриш учинише,
Пипери се
добро препадоше,
но бог даде и срећа њихова
те Пипере срете помоћ мала
од Лијешња и од Дубокога,
те Пипере добро изручише.
Него викну
Радојев Савићу:
"Ха, Пипери, моји соколови,
бјелодано да се обидемо,
да видимо ко је за јунаштво!"
Тад Пипери на Турке удрише;
бог им
даде и срећа јуначка,
посјекоше градску буљубашу,
Хаџи-Муша на коња
мркова.
Кад погибе турска буљубаша,
тада Турци плећи обратише
низ
широко поље Лукавицу
ту десетак посјекли Пипери,
и на то су боја раздвојили.
Но дозива пандур-баша Мујо,
он дозива Радојев Савића:
"О Савићу,
од Пиперах главо,
је ли тебе когођ погинуо
од турскога боја несретнога?"
Али њему Савић говораше:
"Што ме питаш, право ћу ти казат:
Пипера
ми није погинуло
тек сте једно момче обранили,
са Стијене Савова Мушику,
од ране му ништа бити неће;
но бога ти, пандур-баша Мујо,
колико
је погибло Тураках
од нашега боја жестокога,
јер нијесам избројио главе?"
Одговара пандур-баша Мујо:
"Хајде збогом, Радојев Савићу,
изгуби
ми тридест и једнога,
да не види була ниједнога,
а сувише робље поробљено
-
теже ми је него мртве главе;
ти ме доби јутрос на јунаштво,
доби
јутрос двије Лукавице
и Требијеш, зелену планину, -
нека ти их, честите
ти биле.
већ се на њих не враћају Турци!
(око 1800. год.)
Пију вино
аге од Никшићах
на бијелу хару Мушовића,
међу њима Осман капетане,
до Османа Њухаревић Салко,
с друге стране Никчевићу Пејо,
до њих агах
двадест и четири.
Пошто су се накитили вина,
о свачем се Турци зађедоше,
ма све Турци зборе о јунаштву,
ко је бољи јунак на крајини.
Рече
ага Њухаревић Салко:
"Нема у нас бољега јунака
од ускока Пеја Никчевића."
Сви му аге ријеч пофермаше,
но не хоће Осман капетане,
већ је Осман
ријеч бесједио:
"Каменом се похвалили, Турци,
што хвалите Пеја Никчевића?
Нит' је јунак нит' га је родио:
да је јунак Пејо Никчевићу,
не
би сјека браћу Стубичане,
не би своја поломио крила,
не би сјека остале
Пјешивце.
А да би му шаке запануло,
што би од нас Пејо учинио
кад
сијече тако Стубичане?"
To жа Пеју на свијету било,
насрди се, на ноге
скочио,
а шарени чибук припалио,
отиште се граду низ чаршију
докле
Пејо дође пред џамију,
а ту нађе свога побратима,
побратима, Ахмет Мустафагић'.
Виђе Пеја Ахмет Мустафагић,
позна Пеја е се насрдио,
па се с њиме
Турчин разговара:
"Што си ми се, побре, насрдио?
Еја су те Турци прекорели
на несретну хару Мушовића?"
- "О Ахмете, мио побратиме,
љуто су
ме Турци прекорели,
од укора живјети не могу;
но, Ахмете, богом побратиме,
ка си скоро из чете дошао,
да нијеси шићар уходио,
шићар вељи за
мало дружине,
ђе би наша чета шићарила
али коју главу уграбила?"
Но му Ахмет ријеч говораше:
"Јесам скоро из чете дошао,
добар сам ти
шићар уходио
у Њивице у Лијешће Горње:
б'јеле овце Мркоја сердара;
код овацах нигђе нико нема
до лудога Нешка и Мијушка,
они поје овце
на Жљебове;
ту можемо њима ударити
и бијеле овце плијенити,
а посјећи
Нешка и Мијушка
без мртвога и рањена друга."
Тада њему Пејо говорио:
"Не, Ахмете, богом побратиме,
е су овце Мркоја сердара,
он нагледа
Нешка и Мијушка,
да му ђецу не покољу Турци;
Мркоје је јунак за јунаштво,
оће нашу чету ископати."
С тијем ти га претурио побре.
те не смјеше
удрит на Мркоја.
Но му опет Ахмет бесједио:
"Ја сам други шићар уходио
за Купићем, зеленом планином,
на широку Локву Радојеву,
пребијеле
овце Љешковића;
код овацах нигђе нитко нема
до самога Живковић Лазара,
и с њиме је попадија млада
те узврће овце по планини,
а Лазар се
у планину чува,
а од тебе, Пејо побратиме."
Па се дигли оба побратима
и пођоше хару Мушовића,
па говоре Осман капетану:
"Чуј нас добро,
Осман капетане:
ми хоћемо чету подигнути,
повести је у племе Пјешивце,
да са малом четом ударимо
на широку Локву Радојеву,
а с трах нас
је, бојимо се љуто,
ере ће не претећи Пјешивци,
те ни добре погубити
главе;
већ подигни од града грађане,
сведи војску низа Сливе равне
те зађеди боја с Пјешивцима,
да изручиш Пеја и Ахмета."
Капетан је на
ноге скочио,
те окупи од Никшићах Турке,
па тек свану зора на истоку,
поведе их низа Сливе равне
и заметну боја с Пјешивцима.
Пушке грме,
кличу се јунаци,
коњи фиште, соколови пиште,
а криве се сехратлије Турци,
сне спомињу Мркоја сердара
и Никчевић Ивана и Марка,
е су оба од
боја јунака.
Бој зачуо Пејо и Ахмете,
па скочише из горе зелене
и удрише на бијеле овце,
и бијеле овце заврнуше.
Ма Турцима лоша срећа
била:
утече им млада попадија
и дијете Живковић Лазаре,
хабер даше
у племе Пјешивце
с им Турци плијенише овце.
Мало било, много не трајало,
док им мала помоћ прискочила,
прискочила два Голичевића,
тс у задње
Турке ударише,
посјекоше двије турске главе,
Џулуповић Уса и Абдију;
па је друга помоћ прискочила,
друга помоћ, два Рогановића,
и Турцима
штету учинише,
изагнаше Турке из плијена;
па је трећа помоћ прискочила,
од Церова два Вукићевића,
у средње су Турке ударили:
Марко туче,
а Бојица сјече,
а стари их Шутан нагоњаше -
четири су главе откинули.
Мало било, много не трајало,
удари им змија испријека,
љута змија
Контић Радосаве;
када њега Турци опазише,
утекоше Турци без обзира.
В што ћу ти лакрдију дуљит:
кад погибе Ахмет Мустафагић,
који бјеше
чете арамбаша,
сва је турска чета погинула,
од Тураках нико не утече
до ускока Пеја Никчевића,
а и Пејо утећ не оћаше,
но га лаке ноге
унијеше.
Пјешивци се наједно скупише,
мало другах, двадест и четири.
Избројише посјечене главе:
ал' су главах петнаест посјекли;
ма
је боља Ахметова глава
него пола никшићкога града!
(око 1800. год.)
Прошета се Вранић Мухамеде
до сараја Коскић Ахмет-бега,
ал' му вели Вранић Мухамеде:
"Господаре,
Коскић Ахмет-бего,
да ми дадеш седамдесет другах
од оџаках од подгоричкијех,
од оџаках добријех јунаках,
да затворим два влашка племена.
да
поведем Турке у Враниће,
да се на нас чета не подигне.
чета мала од
Горице Црне,
и да до нас не доходе војске."
Но говори Коскић Ахмет-бего:
"О Турчине, Вранић Мухамеде,
хајде бирај седамдесет другах,
од
оџаках добријех јунаках,
па их води у твоје Враниће,
и даћу ти харач
за дружину!"
Он изабра седамдесет другах,
од оџаках добријех јунаках,
одведе их Туре у Враниће.
Кад западе Туре у Враниће,
не да чети
од Брђанах доћи,
од Пиперах, ал' од Црне Горе.
Но зачуо Радојев Савићу,
па покупи три четири друга,
и пред њима Бећковић Павића,
те отиде
с њима низ Лазине,
доклен дође на врх од Тријепча.
те замјери вранићке
пандуре,
у Враниће, краје подгоричке.
многе коње и бијеле овце;
па говори Радојев Савићу:
"Барјактаре, Бајовић Павићу,
смијемо ли ударит
Турцима?"
Но му тадер Павић говораше:
"Ој мој брате, Радојев Савићу,
велика је сила од Тураках,
страх је мене и бојим се љуто
јере ће
нам погинут Пипери."
На то Савић говори Павићу:
"Хајде мене покупи Пипере,
јер су, брате, пресилили Турци,
ако бог да, хоће погинути!"
Тадер
Павић послуша Савића,
и Пипере бјеше покупио
на широко поље Стрганицу,
и пред њима сердар Шушовићу.
Тадер Паун говори Савићу:
"О Савићу,
наша купивојско,
немој зађет рају сиротињу,
да нас, брате, не укуне
раја."
Но му тадер Савић говорио:
"А не бо ј се, сердаре Пауне.
а нећемо зађет сиротињу.
но на силне Турке у Враниће."
Па су Зету воду
прегазили
а на троје разд'јелише војску:
пред једном је сердаре Пауне,
а пред другом Радојев Савићу,
а пред трећом барјактар Павићу;
Савић
иде с војском на пандуре,
а Шушовић у Њиве Вранићке
да он чека силну
Подгорицу,
а барјактар Павић у Враниће
па бијеле овце подгоричке.
Кад свануло и огрија сунце,
ал' се једно стадо отворило -
од Лужана
Вратница Шћепане:
бјеше Шћепан родом Црногорац
а побратим Бајовић Павића.
Жао бјеше Бајовић Павићу
да погине Вратница Шћепане,
но му вика
из грла бијела:
"Бјеж, Шћепане, зло ти јутро било,
Пипери те јутрос
посјекоше!"
Не кће Шћепан мучке бијежати,
пушку меће, а из грла виче,
а Турчина Вранић Мухамеда:
"Зло ти јутро, Вранић Мухамеде,
Пипери
ти јутрос ударише!"
А кад зачу Вранић Мухамеде,
он глас даде брзо Подгорици,
брзо силна дође Подгорица.
А кад виђе сердар Шушовићу,
папучи се
сердар на Павића,
војску купи, а гласове даје,
па је тадер сердар говорио:
"О Пипери, моја браћо драга,
ко ћ' изметат пушку на Турчина
без
Стијене али Рогамљанах -
да бог да му пуста останула!
Но ми хајте дома
да идемо."
Пипери га бјеху послушали,
сви Пипери за њим отидоше;
сам остаде Рогам и Стијена;
а кад дође силна Подгорица,
угнала их уз
Рупу Вранићку,
хоћаху их похватати живе.
Но кад виђе Радојев Савићу,
узе собом седам осам другах,
па је с банде заминуо Турке;
танкој
пушки живи огањ даде,
те погоди Тура Ђечевића,
па му добру одсијече
главу.
Халакнуше, бога споменуше,
а у Турке јуриш учинише,
седамнаест
посјекоше главах;
још толико посјећи хоћаху,
но се нагна јунак на јунака,
од Стијене Новељић Никола
на Турчина Ђечевић Мехмеда;
ћаше Ника
ухватит Турчина,
но ми Турчин пушку опалио,
те Николи срце опалио;
пуче друга, обали Мехмеда,
узеше му главу и оружје.
Сви се врсни Турци
побираше
од оџаках од подгоричкијех,
побираше, те испогибаше,
и
погибе Вранић Мухамеде;
и на томе боја раздвојише.
Књигу пише Вујошев Шабане
са Језерах испод Дурмитора,
оправи је у Морачу Горњу,
а на руке Мијату сердару:
"О Мијате, драги
побратиме.
јеси л' чуо, јеси л' разумио,
побратиме, што је прије било.
кад је Пивски Бајо ударио,
ударио на Грдијевића,
те му грдно и
жалосно било?
Тадер му је друштво погинуло,
он утече у Приморје равно
-
већ се амо не поврну Бајо,
остаде нам неосвећен Бајо.
Сада ево
згоде превелике:
Тара вода спала на газове;
покупи ми једну чету малу,
немој чету, но велику војску,
хајде мени на Језера равна
да идемо
преко Таре ладне
да удримо на Грдијевиће,
нећемо ли осветити Баја!"
Кад Мијату танка књига дође
те видио што му књига пише.
он окупи
морачке главаре,
а међу њих Мину Радовића.
па казује што је и како је.
А бијаше Мина говорио:
"О Мијате, драги побратиме.
да отидеш у
Језера равна
до нашега богом побратима.
да ви чету једну окупите,
те водите у Грдијевиће,
те паланке турске уходите.
Ако видиш лијепе
прилике
ђе можемо њима ударити
и нашега Баја осветити,
ви ћете
ми књигу оправити,
ја ћу вама војску покупити
и извести на Језера равна-"
А кад Мијат ријеч разумио,
из подрума изведе кулаша,
оседла га
и опусати га,
притеже му на споне колане;
па износи торбу обрамницу,
објеси је коњу о ункашу,
о ункашу дебелу кулашу,
и дебела заузда
кулаша,
прекрсти се, сједе на кулаша.
Оде Мијат уз Морачу Горњу,
на Јаворје здраво излазио;
ту дебела одсједе кулаша
а сведе га у Тушину
равну,
па дебела посједе кулаша
отиште га уз Тушину равну
танкој
кули попа Милутина.
Далеко га попе угледао,
мало ближе те га сусретао:
руке шире у лице се љубе,
питају се за мир и за здравље,
узеше
се за бијеле руке,
па одоше на попову кулу;
за готову софру засједоше,
па се хладна вина накитише
а о свачем хеглен заузеше,
а највише
о добру јунаштву.
То бијаше попе говорио:
"О Мијате, драги побратиме,
та доклен си коња замучио?"
"Богме, побро, у Грдијевиће,
да паланке
турске уходимо,
да ако нам бог и срећа даде,
нећемо ли њима ударити
да нашега Баја осветимо."
А кад чуо попе Милутине,
ту га попе добро
научио,
а отолен на ноге скочили.
Мијат свога посједе кулаша,
па
окрену уз Језера с њиме.
А кад био ниже Дурмитора,
танкој кули Вујошев
Шабана,
далеко га Шабан опазио,
мало ближе те га сусретао.
Мијат
свога одсједе кулаша,
руке шире у лице се љубе,
питају се за јуначко
здравље,
па одоше Шабановој кули.
Пише вино за неђељу данах;
тада
Мијат бјеше говорио:
"О Шабане, драги побратиме,
ја нијесам ожеднио
вина,
имам вина и код моје куле,
све у име бога милоснога
а у здравље
мога господара,
господара Петровић владике;
но сам доша, драги побратиме,
да идемо у Грдијевиће
да паланке турске уходимо.
можемо ли њима
ударити."
То рекоше, на ноге скочише,
припртише торбе обрамнице.
претурише струке сингавице,
гранајлије пушке дохватише,
па пођоше уз
Језера равна;
док сиђоше Тари води хладној.
седам осам другах сакупише.
Тару воду здраво прелазише;
док изишли на Бобово равно,
ту их б'јели
данак оставио.
а тамна их ноћца прихватила:
и хајдуци здраво прегазили
све Бобово и Ограђеницу,
и Љубичну, зелену планину.
па сађоше у
Грдијевиће.
Ту их тавна ноћца оставила.
а бијели данак прихватио.
виш' паланке турске заданили;
ту су били и два и три дана,
док паланке
турске уходили,
па отолен на ноге скочише.
Куд год пошли, на Језера
дошли.
па отолен књиге накитише,
оправише у Морачу Горњу
на војводу
Мину Радовића:
"Хај на ноге, крвава газијо,
паланке смо турске уходили,
војску купи, на Језера ходи!"
А другу су књигу направили,
оправили
у Тушину равну.
а на руке попу Церовићу:
"Милутине, попе Церовићу,
војску купи на Језера ходи!"
Кад војводи танка књига дође.
Морачане
листом окупио:
"На ноге те, моји соколови!"
А сахију једну оправио,
оправио у Љевишта равна,
на Ускоке, на турске крвнике:
"На ноге
те, моји соколови,
дођ'те брзо на Јаворје равно!"
А војвода посједе
ђогата,
на Јаворје војску искупио;
ту је своју војску пребројио,
таман на број пет стотинах друге
и кренуше уз Језера с њоме
танкој кули
Вујошев Шабана.
Док ево ти попе Милутине,
око њега другах пет стотинах.
До два су их побра опазили,
те су своју војску сусретали:
преко
Таре окренуше војску.
А кад били на Бобово равно,
ту су једно оставили
друштво,
а пред њима Таушана Рада,
да их чува од Колашинацах.
Ту
их тавна ноћца оставила,
док су сашли у Грдијевиће,
па ту Мијат разредио
војску;
он разреди на четворо војску,
а дружини бјеше говорио:
"Немој који отклен ударити
док ја дођем пред турску паланку,
док ја
зовнем Меховића Муја,
јер је силан турски буљубаша."
А да видиш сердара
Мијата!
Кад опучи зора од истока,
привуче се пред бијелу кулу,
пак завика грлом и авазом:
"О Турчине, Меховићу Мујо,
ја сам чуо јеси
јунак добар.
а ни мене не куди дружина:
но изиди пред бијелу кулу,
јер те зове Мијате сердаре."
Турчин скочи из мека душека,
изнад себе
дохвати шишану;
десном руком отворио врата,
у лијеву изнесе шишану,
па зарати везену шишану.
А да видиш сердара Мијата:
он зарати свога
џефердара,
принесе га оку и образу,
па окрену јунак на јунака:
Мијатова пушка уграбила,
те Турчина добро погодила
под ал-калпак, у
чело јуначко, -
све му чело пуче на четворо!
Паде Турчин на долину мртав,
Турчин паде, а Мијат допаде,
те му русу посијече главу
и скиде
му везену шишану.
Док загрмље са четири стране,
на паланке турске ударише.
Да је коме стати те гледати:
пушке брече, а јунаци јече,
нож сијева,
крвца се прол'јева!
Таман тридест главах посјекоше
и доста им јада направише,
и паланке турске похараше,
похараше па их запалише,
и пл'јенише
овце и говеда,
и велике коње и волове.
Ту велики шићар задобише
и идоше здраво и весело.
(1804. год.)
Боже мили, чуда
великога,
кад се хћаше по земљи Србији,
по Србији земљи да преврне
и да друга постане судија!
Ту кнезови нису ради кавзи,
нит' су ради
Турци изјелице,
ал' је рада сиротиња раја,
која глоба давати не може
ни трпити турскога зулума,
и ради су божји угодници,
јер је крвца
из земље проврела.
земан дошо, ваља војевати,
за крст часни крвцу прољевати,
сваки своје да покаје старе.
Небом свеци сташе војевати
И прилике
различне метати
виш' Србије на небу ведроме.
'Ваку прву прилику вргоше:
од Трипуна до Светога Ђурђа
сваку ноћцу мјесец се хваташе
да се
Срби на оружје дижу,
ал' се Срби дигнут не смједоше;
другу свеци вргоше
прилику:
од Ђурђева до Дмитрова дана
све барјаци крвави идоше
виш'
Србије по небу ведроме
да се Срби на оружје дижу
ал' се Срби дигнут
не смједоше:
трећу свеци вргоше прилику:
гром загрми на Светога Саву,
усред зиме, кад му време није.
сину муња на часне вериге,
потресе
се земља од истока
да се Србљи на оружје дижу,
ал' се Србљи дигнут не
смједоше;
а четврту вргоше прилику:
виш' Србије на небу ведроме
ухвати се сунце у прољеће,
у прољеће на Светог Трипуна,
један данак
три пута се хвата
а три пута игра на истоку.
То гледају Турци Биограци
и из града сви седам дахија:
Аганлија и Кучук-Алија
и два брата,
два Фочића млада,
Мехмед-ага и с њиме Мус-ага,
Мула-Јусуф, велики дахија.
Дервиш-ага, градски таинџија,
старац Фочо од стотине љета.
Све
седам се састало дахија
Биограду на Стамбол-капији,
огрнули скерлетли
бињише,
сузе роне а прилике гледе:
"Алах, кардаш, чуднијех прилика!
Оно, јолдаш, по нас добро није."
Па од јада сви седам дахија
начинише
од стакла тепсију.
заграбише воде из Дунава,
на Небојшу кулу изнесоше,
на врх куле вргоше тепсију,
у тепсију зв'језде похваташе
да гледају
небеске прилике,
што ће њима бити до пошљетка.
Око ње се састаше дахије,
над тепсијом лице огледаше.
Кад дахије лице огледаше,
све дахије
очима виђеше:
ни на једном главе не бијаше.
Кад то виђе све седам дахија,
потегоше наџак од челика,
ге разбише од стакла тепсију,
бацише
је низ бијелу кулу,
низ бијелу кулу у Дунаво,
од тепсије нек потрошка
нема;
па од јада сви седам дахија
пошеташе брижни невесели
низ
Небојшу, кулу Јакшићеву,
одшеташе у кафу велику,
пак сједоше по кафи
великој,
све сједоше један до другога,
старца Фочу вргли у зачеље,
бијела му брада до појаса;
пак повика све седам дахија:
"К нама брже,
хоце и 'ваизи,
понесите књиге инџијеле,
те гледајте што нам књиге кажу,
што ће нама бити до пошљетка."
Потекоше хоџе и 'ваизи,
донесоше
књиге инџијеле;
књиге гледе, грозне сузе роне,
дахијама овако говоре:
"Турци браћо, све седам дахија,
'вако нама инџијели кажу:
кад су
'наке бивале прилике
виш' Србије, по небу ведроме,
ев' од онда пет стотин'
година,
гад је српско погинуло царство.
Ми смо онда царство задобили
и два влашка цара погубили:
Константина насред Цариграда,
украј
Шарца, украј воде хладне,
и Лазара на пољу Косову.
Милош уби за Лазу
Мурата,
ал' га добро Милош не дотуче,
већ све Мурат у животу бјеше
док ми српско царство освојисмо;
онда себи везире дозива:
"Турци браћо,
лале и везири,
ја умријех, вама добих царство,
него ово мене послушајте
да вам царство дуговјечно буде:
ви немојте раји горки бити,
веће
раји врло добри буд'те;
нек је харач петнаест динари,
нек је харач и
тридест динари,
не износ'те глоба ни пореза,
не износ'те на рају биједа;
не дирајте у њихове цркве,
ни у закон, нити у поштење;
не ћерајте
освете на раји
што је мене Милош распорио -
но је срећа војничка дон'јела:
не може се царство задобити
на душеку све дуван пушећи;
ви немојте
рају разгонити
по шумама да од вас зазире,
него паз'те рају ка синове;
тако ће вам дуго бити царство.
Ако л' мене то не послушате,
већ
почнете зулум чинит раји,
ви ћет' онда изгубити царство.' -
Цар умрије,
а ми остадосмо,
а ми нашег цара не слушасмо,
већ велики зулум подигосмо:
погазисмо њихово поштење.
свакојаке б'једе износисмо.
и на рају
глобе навалисмо.
и грјехоту богу учинисмо.
Сад су 'наке постале прилике.
сад ће неко изгубити царство:
не бојте се краља ниједнога
краљ
на цара ударити неће,
нити може краљевство на царство.
јер је тако од
бога постало -
чувајте се раје сиротиње!
Кад устане кука и мотика,
биће Турком по Медији мука.
у Шаму ће каде проплакати,
јера ће их раја
уцв'јелити.
Турци браћо, све седам дахија,
тако наши инџијели кажу
да ће ваше куће изгорјети,
ви дахије главе погубити;
из огњишта пронић
ће вам трава
а мунаре попаст паучина,
неће имат ко језан учити;
куд су наши друми и калдрме.
и куда су Турци пролазили
и с коњскијем
плочам' задирали,
из клина ће поникнути трава,
друмови ће пожељет Турака.
а Турака ниђе бити неће!
Тако књиге инџијели кажу."
Кад то чуше
сви седам дахија,
све дахије ником поникоше
и преда се у земљу погл'аше
-
с књигом не зна нико бесједити
ни како ће књизи отказати:
старац
Фочо подавио браду.
па је б'јелу са зубима гризе,
ни он не зна с књигом
бесједити.
већ се и он томе послу чуди;
не пониче Фочић Мехмед-ага.
не пониче, већ јунак покличе:
"Дишер, море, хоџе и 'ваизи!
Мол'те
бога и језан учите
сваки данак, а све по пет пута.
не брин'те се нама
дахијама:
док је нама здравља и памети
и док нам је биоградског града.
ми смо кадри управити градом.
око града сиротињом рајом.
Кад краљеви
на нас војштит неће,
како ће нам раја досадити,
код нас има у седам
дахија
у свакога по магаза блага,
каква блага! све мека дуката.
а све пуста блага лежећега.
У нас, браћо, четири дахије.
Аганлије и
Кучук-Алије
и у мене и Мула-Јусуфа,
у свакога има пуста блага
небројена
по двије магазе.
Нас четири када устанемо,
устанемо па ноге лагане,
а магазе благом отворимо,
просућемо рушпе по калдрми,
на дукате
покупити војску;
пас четири велике дахије
па четворо разд'јелити војску,
па четворо, ко четири брата;
поћи ћемо из нашега града
кроз нашијех
седамн'ест нахија,
исјећ ћемо све српске кнезове,
све кнезове српске
поглавице,
и кметове што су за потребе,
и попове српске учитеље.
само луду ђецу оставити,
луду ђецу од седам година.
пак ће оно права
бити раја
и добро ће Турке послужити.
Док погубим кнеза Палалију
из лијепа села Бегаљице,
он је паша, а ја сам субаша;
док погубим и
Јована кнеза
из Ландова села маленога,
он је паша, а ја сам субаша;
и Станоја кнеза из Зеока,
он је паша, а ја сам субаша:
док погубим
Стеву Јаковљева
из Лијевча гн'језда хајдучкога;
он је паша, а ја сам
субаша;
и Јована кнеза из Крснице;
док погубим до два Чарапића
из Потока Б'јелог од Авале,
кој' су кадри на Врачар изаћи,
у Биоград
Турке затворити.
они с' паше, а ја сам субаша;
док погубим Црнога Ђорђија
из Тополе села поносита,
који с бечким тргује ћесаром:
он је кадар
сву џебану купит
од бијела града Варадина
и оружје што је за потребе,
он је кадар на нас завојштити -
он царује, а ја субашујем;
док
погубим протопоп' Николу
из лијепа села Ритопека,
он пашује, а ја субашујем;
док погубим Ђорђија Гузоњу
и његова брата Арсенија
из лијепа села
Жељезника,
кој' је кадар Топчидер затворит;
док погубим протопопа Марка
из лијепа села Остружнице,
он је паша, а ја сам субаша;
док погубим
до два игумана,
Хаџи-Ђеру и Хаџи-Рувима,
који знаду злато растапати
и са њиме ситне књиге писат,
нас дахије цару опадати,
око себе
рају сјетовати,
они паше, а ми смо субаше;
док погубим Бирчанин Илију,
оборкнеза испод Међедника -
ево има три године дана
откако
се врло посилио:
куд гођ иде, све крхата јаше.
а другога у поводу води,
он буздован о ункашу носи,
а бркове под калпаком држи,
он Турчину
не да у кнежину;
кад Турчина у кнежини нађе,
топузом му ребра испребија,
а кад Турчин стаде умирати,
а он виче на своје хајдуке:
"Море,
слуге, тамо пашче бац'те
ђе му гавран кости наћи неће!"
а кад нама порезу
донесе,
под оружјем на диван изиђе,
десну руку на јатаган метне,
а лијевом порезу додаје:
"Мехмед-ага, ево ти порезе,
сиротиња те је
поздравила:
више теби давати не може!"
ја порезу започнем бројати,
а он на ме очима стријеља:
"Мехмед-ага, зар ћеш је бројити?
Та
ја сам је једном избројио!"
а ја више бројати не смијем,
већ
порезу украј себе бацим,
једва чекам да се скине б'једа
јер не могу
да гледам у њега -
он је паша, а ја сам субаша;
док погубим кнеза Грбовића
из лијепа села Мратишића,
он је паша, а ја сам субаша;
док
погубим и Алексу кнеза
из лијепа села Бранковине,
и Јакова, брата Алексина
-
цар и ћесар кад се завадише,
код ћесара обрштери бише
и носише
од злата кашкете
попл'јенише све турске паланке.
поробише, ватром попалише;
цар и ћесар кад мир учинише,
а они се цару предадоше
и код цара
кнезови посташе,
многе Турке цару опадоше;
седам паша што су опаднули,
опаднули, па их поморили; -
они паше, а ми смо субаше;
док
погубим кнеза тавнавскога,
из Љутица Станка оборкнеза;
док погубим кнеза
мачванскога,
с Богатића Мартиновић Лазу,
он је паша, а ја сам
субаша;
док погубим кнеза поцерскога,
с Метковића Ружичић Михајла,
он је паша, а ја сам субаша;
док запалим Рачу украј Дрине
и погубим
Хаџи-Мелентија,
кој' је ишо преко мора сињег,
те је влашку ћабу полазио,
пак се узгред у Стамбол свратио
и од цара ферман излагао
ча стотину
жутијех дуката.
да власима богомољу гради,
да је гради за седам година
-
пачини је за годину дана;
ево има шест година дана
како зида
покрај цркве куле,
а у куле набавља џебану
и по мраку топове привлачи
-
видиш, јолдаш, да се нечем нада!
Пак ћем' онда заћи кроз нахије,
те исјећи све српске кметове. -
Како би нам раја додијала?"
Све дахије
на ноге скочише,
Мехмед-аги сви се поклонише:
"Хвала, јолдаш, Фочић
Мехмед-ага!
Твоја памет пашовати може,
ми ћемо те пашом учинити,
тебе ћемо свагђе послушати."
Старац Фочо поче говорити:
"Нуто момка
и нуто памети,
с којом р'јечи на пашалук сједе!
Узми синко, Фочић Мехмед-ага,
узми сламе у бијелу руку,
махни сламом преко ватре живе:
ил' ћеш
ватру са тим угасити
или ћеш је већма распалити?
Ви можете, и бог вам
је дао,
тако силну покупити војску,
и поћ ћете, синко, кроз нахије;
једног кнеза преварит можете
и на вјеру њега домамити -
своју ћете
вјеру изгубити,
једног посјећ, а два ће утећи,
два пос'јеци, четири
одоше:
они ће вам куће попалити,
ви дахије од њих изгинути.
Ал'
ви тако немојте радити.
него мене старца послушајте!
Ја сам гледо у
нашем инџилу:
оно наше дуго бити неће,
него ће се промј'енити царство;
већ се. синко, подобрите раји:
од харача раји отпустите,
нек је
харач ко што Мурат рече;
прођите се глоба и пореза;
с кнезовима ви се
побратите,
кнезовима хате поклањајте,
кметовима осредње парипе,
с поповима у дослуку буд'те,
не би л' и ми уз њих преживљели,
јера наше
дуго бити неће.
А што ће вам више пусто благо?
Да мељете, изјест не
можете."
Ал' говори Фочић Мехмед-ага:
"Мој бабајко, не слушам те, стари!"
То изрече, а на ноге скочи,
а за њиме остале дахије,
пак на граду
бацише топове,
на дукате покупише војску.
Њих четири велике дахије,
Аганлија и Кучук-Алија,
Мула-Јусуф, Фочић Мехмед-ага,
на четворо
разд'јелише војску,
њих четири, ко четири брата,
пак на граду отворише
врата
и одоше с војском по тефтишу
кроз њихових седамн'ест нахија.
Првог српског кнеза преварише:
домамише кнеза Палалију
и у Гроцкој њега
погубише;
и Станоја кнеза из Зеока
преварише, па га погубише
у
његовом двору бијеломе;
преварише Марка Чарапића,
преварише, те га погубише;
и Гагића Јанка буљубашу
из Болеча села маленога;
погубише кнеза
Теофана
из Орашја Смедеревске Нах'је
па и кнеза Петра из Ресаве;
преварише Мата буљубашу
из Липовца близу Крагујевца,
те и њега млада
погубише.
Моравцима цркви допадоше
и ту Хаџи-Ђера погубише,
а Рувима
у град опремише
и у граду њега погубише.
Мехмед-ага у Ваљево дође:
Грбовић се бјеше осјетио,
па Грбовић на страну побјеже,
а дође му оборкнез
Алекса
и дође му Бирчанин Илија,
обојицу хвата Мехмед-ага,
бијеле
им савезао руке,
па их води на мост Колубари:
а кад виђе оборкнез Алекса
да ће Турци оба погубити,
тад он рече Фочић Мехмед-аги:
"Господару,
Фочић Мехмед-ага.
поклони ми живот на мејдану,
ево теби шесет кеса блага!"
Мехмед-ага говори Алекси:
"Не могу те, Алекса, пустити
да ми дадеш
и сто кеса блага."
Ал' бесједи Бирчанин Илија:
"Господару, Фочић Мехмед-ага,
ево теби и сто кеса блага,
поклони ми Живот на мејдану!"
Вели њему
Фочић Мехмед-ага:
"Не будали, Бирчанин Илија!
Ко би горског упустио
вука?"
Мехмед-ага викну на џелата,
џелат трже сабљу испод скута.
те Илији одсијече главу;
а Алекса сједе на ћуприју,
па овако поче говорити:
"Бог убио сваког хришћанина
који држи вјере у Турчину!
Ах. Јакове,
мој рођени брате,
ти не држи вјере у Турцима,
ђе с' удесиш, удри се
с Турцима!.
Јошт Алекса говорити шћаше,
али џелат говорит не даде,
трже сабљу одс'јече му главу.
Када до два кнеза погибоше
на ћуприји
насред Колубаре,
кнез Алекса, Бирчанин Илија,
Хаџи-Рувим насред Биограда,
једног дана, а једнога часа,
виш' њих јарко помрчало сунце.
Мехмед-ага
конаку похити
не би л' још ког Срба застануо,
да још бира ђеког да пос'јече,
ал' кад Срби жалост опазише,
из чаршије намах побјегоше.
Мехмед-аги
ниједан не дође.
Кад то виђе Фочић Мехмед-ага,
одмах позна да горе уради,
и одмах се бјеше покајао,
ал' се веће доцкан покајати,
већ повика
дванаест делија
и Узуна, свога кафеџију:
"Чујете ли, моји соколови:
брзо добре коње посједните,
пак трчите у село Тополу
не би л' Црног
погубили Ђорђа;
ако ли нам сад утече Ђорђе,
нека знате добра бити неће."
Кад то чуше дванаест делија,
одмах добре коње посједоше,
и пред
њима Узун кафеџија,
отидоше у село Тополу
у суботу уочи неђеље;
на освитак неђељи дођоше,
прије зоре и бијела дана,
и Ђорђине опколише
дворе,
ударише с обадвије стране,
а са двије стране повикаше:
"Изиђ'
амо, Петровићу Ђорђе!"
Ко ће љута змаја преварити,
ко ли њега спаваћива
наћи?
Ђорђе се је јунак научио
прије зоре свагда уранити,
умити
се и богу молити,
и попити по чашу ракије:
бјеше Ђорђе прије уранио
и отишо у доње подруме.
Када виђе око куће Турке,
он се њима јавити
не хћеде;
јави им се млада Ђорђиница:
"Да бог с вама, Турци, ноћас би<
шта тражите овђе у то доба?
Ђорђе сада пред кућом бијаше,
ту сад
бјеше, пак некуд отиде,
аја не знам куд Је отишао;"
а то Ђорђе и гледа
и слуша.
Кад је Ђорђе избројио Турке,
чашу попи, а пушку потпраши,
узе доста праха и олова,
па изиђе својему обору
међу својих дванаест
чобана;
а кад дође, чобане избуди
и овако чобанима рече:
"Браћо
моја, дванаест чобана,
устаните, обор отворите,
из обора ишћерајте
свиње
нека иду куда коме драго;
а ви, браћо, мене послушајте
и
шарене пушке потпрашите,
ако бог да те се оно стече
што сам данас
радит наумио,
честите ћу вас све учинити,
оковати у сребро и злато,
а у свилу обућ и кадиву."
Сви чобани једва дочекаше.
ишћераше
свиње из обора,
пак шарене пушке потпрашише,
намах они за Ђорђем пођоше.
Оде Ђорђе право своме двору:
а кад Турке с чобанима виђе.
онда Ђорђе овако говори:
"Чујете ли, дванаест чобана,
сваки јако глајте
по Турчина,
ал' немојте пушака метати
докле моја најприје не
пукне,
ја ћу гледат Узуна Мехмеда,
виђећете што ћ' од њега бити."
То изрече Петровићу Ђорђе,
земљи паде, пушци огањ даде,
пуче
пушка, остат пуста неће:
ђе је гледо, Ђорђе погодио,
мртав паде Узун
са кулаша.
Кад то виђе дванаест чобана.
намах пуче дванаест пушака,
-
мртвих паде онђе шест Турака,
шесторица на коњма побјеже.
Намах Ђорђе викну по Тополи,
те сакупи јоште више друштва;
све по трагу
Турке поћераше,
до Сибнице села доћераше,
и ту Турци у хан побјегоше...
Ками мајци да остати могу!
Ту их Ђорђе опколи са друштвом,
па он
викну у село Сибницу,
Сибнићани сви му долећеше,
ту се саста
стотина јунака;
намах Срби хана запалише,
и тројица Турак' изгорјеше,
а тројица пред њих истрчаше
и Србини сва три погубише.
На све стране
Ђорђе књиге посла,
у свих градских седамн'ест нахија,
на кметове, селске
поглаваре:
"Сваки свога убијте субашу;
жене, ђецу у збјегове кријте."
Кад то чуше српске поглавице.
намах они послушаше Ђорђа;
сви скочише
на ноге лагане,
припасаше свијетло оружје,
сваки свога убише субашу,
жене, ђецу у збјег одведоше.
Кад је Ђорђе Србље узбунио
и с Турцима
веће завадио,
онда Ђорђе прође кроз нахије,
па попали турске карауле,
и обори турске тефериче,
и удари на турске паланке,
све паланке
он турске попали,
женско, мушко, све под мач удари,
тешко Србље с Турцима
завади.
Турци мисле да је раја шала,
ал' је раја градовима глава;
уста раја ко из земље трава,
у градове саћераше Турке.
Трчи Ђорђе од
града до града
и грађане свагђе довикује:
"Чујете ли, ви Турци грађани,
на градов'ма отварајте врата,
измеђ' себе дајте зулумћаре,
ак'
хоћете мирни да будете -
да градове цару не кваримо;
јер ако их ви дати
нећете.
измеђ' себе Турке зулумћаре,
те градове раја начинила,
градила их по девет година,
кадра их је за дан оборити
и са царем кавгу
заметнути;
а када се с царем завадимо,
да устане сви седам краљева
да нас мире, помирит нас неће:
бићемо се, море, до једнога!"
Тад грађани
сузе прољеваху
и Ђорђији 'вако говораху:
Бег-Ђорђије, од Србије главо,
даваћемо што гођ раја иште,
не кварите царевих градова
ни са царем
замећите кавге,
ми даћемо Турке зулумћаре."
Па грађани устадоше Турци,
на градове отворише врата,
измеђ' себе дају зулумћаре,
зулумћаре
изјелице Турке,
предају их у србињске руке.
Боже мили и богородице,
када Србљи докопаше Турке
зулумћаре у бијеле руке,
па их сташе
Срби разводити
преко поља без свијех аљина,
без ћурака и без антерија,
без сарука, у малим капама,
без чизама и без јеменија,
голе, босе
топузима туку:
"Море, баша, кам' пореза наша?"
У по поља Ђорђе сабљу
вади,
зулумћарске одсијеца главе.
А кад Ђорђе исијече Турке,
исијече
Турке зулумћаре,
онда Ђорђе у градове уђе:
што би Турак' по градов'ма
6'јелим.
што би Турак' за сјече ис'јече.
за предаје што би, то предаде.
за крштење што би, то искрсти.
Кад је Ђорђе Србијом завладо
и Србију
крстом прекрстио
и својијем крилом закрилио
од Видина пак до воде Дрине,
од Косова те до Биограда,
'вако Ђорђе Дрини говорио:
"Дрино водо,
племенита међо
измеђ' Босне и измеђ' Србије,
наскоро ће и то време доћи
када ћу ја и тебека прећи
и честиту Босну полазити."
(1804. год.)
Полећеше два врана гаврана
саврх Цера, изнад Чокешине,
крвавијех кљуна до очију
и крвавих
ногу до кољена,
салећеше у богату Мачву,
те падоше насред Прњавора,
на бијеле Крсманове дворе,
баш Крсмана кнеза Вујичића.
Ту излази
љуба Крсманова,
излазила, па је говорила:
"Ја два врана, два по богу
брата.
јесте л' скоро са Цера планине?
Јесте л' вид'ли цркву Чокешину
и у цркви славна игумана
игумана Хаџи-Костантина?
Јесте л' вид'ли
Ћурч'ју харамбашу,
који чува страже од Турака
с његовијех триста и три
друга
да не буде робља из Поцерја?
Јесте л' вид'ли мога господара,
а Крсмана кнеза Вујичића?
Јесте л' вид'ли Ваљевца Јакова,
та Јакова
српског команданта?
Је ли дошо Ваљевац Јакове,
је ли дошо и довео војску?
Је л' колико војске у Јакова?
Отишо је Крсман пред Јакова
да дочека
војску Јаковљеву,
под Јаковом коња да прихвати.
Ђе је Крсман, вода г'
однијела,
што с' не нађе код својега двора?
Турска ћу се назвати робиња
за живота њему и за здравља;
мене Турци јесу додијали
свако вече
двору долазећи,
свако вече и свако ми Јутро.
не могу им ватре надавати,
ја како ћу хљеба нам'јесити,
како ли ћу воде нанијети;
сви питају
куд је Крсман от'шо,
а ја јадна казати не смијем.
Јуче су се пушке испуцале.
сву је Мачву тама попанула;
није тама ода зла времена
ни година
што родити неће,
већ је тама од прах' пушчанога."
Ал' бесједе двије
птице вране:
"О госпођо, Крсманова љубо,
ради бисмо добре казат гласе,
не можемо, већ каконо јесте.
Ми смо јутрос са Цера планине,
а јуче
смо ваздан почивали
па бијелој цркви Чокешини.
Виђели смо Хаџи-Костантина,
Костантина, славна игумана,
ђе Србиње јунак причешћује
без канона
и без испов'једи,
јер Србиње на бој опремаше,
заклиње их крстом и законом
да брат брата у боју не изда;
и вид'ли смо Ћурч'ју харамбашу,
с
његовијех триста и три друга,
који чува страже од Турака
да не буде
робља од Поцерја;
и вид'ли смо Ваљевца Јакова;
у Јакова није много војске
нема више већ триста Србова
и четири с њиме харамбаше:
од два брата,
два Недића млада,
Димитрије и с њим Глигорије,
треће бјеше Дамјан Кутишанац,
а четврти Дамјановић Панто -
сва четири јесу једнолика
једног раста,
а једног погледа,
једне ћуди, а једне помисли;
на њима је рухо једнолико,
чиста свила до земље спушћена,
а кадифа у краћем скројена;
све
оружје у злато облито,
у рукама пушке једнолике,
једног харча од дванаест
драма;
на глави им капе кадифлије,
златне ките бију по појасу;
јадној мајци сви ти су једнаци!
Када дође Ваљевац Јакове,
када дође
и доведе војску,
под Јаковом Крсман коња прими,
добра коња крилата ђогата;
како дође Ваљевац Јакове,
како дође и доведе војску,
те се Јаков
саста са Ћурчијом,
у образ се они пољубише,
ал' за здравље питат се
не хћеше,
веће одмах кавгу заметнуше.
'Вако рече Ћурч'ја харамбаша:
"Та Јакове, српски команданте.
хоћеш, болан, више довест војске?
Ако л' нећеш више довест војске,
ја се први с Турци бити нећу,
јер ја
нисам дрво врбовина,
кад пос'јеку да с' омладит могу,
па да будем врба
ко и била,
већ Ћурчија, горски харамбаша.
кад пос'јеку, омладит се нећу.
Ја сам јунак душу огр'јешио
и уз часне посте омрсио,
у Љешници
три ноћи ноћио
и три дана по њојзи ходио;
док сам турску уходио војску,
с Турцима сам мрсно вечерао,
вечерао мрсно и ручао,
с Турцима сам
ишо у џамију.
турски клањам, српски бога молим:
у Турака има много војске:
седам хиљад' и триста Турака
и пред војском до два серашћера:
Дервиш-ага
из града Зворника,
Ножин-ага од села Маоче;
па сам чуо што говоре Турци:
Турци веле да Поцерје робе,
да запале цркву Чокешину,
да погубе
Хаџи-Костантина."
Ал' бесједи Ваљевац Јакове:
"Ти Ћурчија, један пржибабо,
ни стари ти четовали нису,
већ чували краве по Сријему!
Ћурчија је био родом из Сријема из села Босута. |
Ласно ти је, море, бабе пржит
у поноћи кад нико не види,
ал' је мучно мејдан дијелити
у по подне св'јету на видику;
нећу, море, више купит друштва,
с ово брата дочекаћу Турке."
Истом они у ријечи бише,
кренуше се Турци из Љешнице;
бубњи бију а свирале свире,
сва се земља испод Цера тресе.
право Турци иду Чокешини.
Кад то виђе Ћурч'ја харамбаша,
он докопа пушку по средини,
обазре се, рече три ријечи:
"Моја браћо, до триста другова.
ко ће са мном, нека иде за мном,
ја се први с Турцим' бити нећу."
Што бијаше огња пламенита
са Ћурчијом оде у планину.
Кнез Михајло Ружичић пошао
из лијепа села Метковића,
и он води три хиљаде војске;
кад Михајло опази Ћурчију,
ђе Ћурчија струже уз планину,
препаде се Ружичић Михајло,
намах своју распустио војску:
"Моја браћо и моја дружино,
кад Ћурчија бјежи у планину,
нема данас боја са Турцима,
ии бјежите сваки своме двору,
да се сваки код свог двора нађе."
Ту Михајло распустио војску.
Чича Јаков остаде пред црквом
су својијех три стотине друга,
су четири своје харамбаше;
а игуман Хаџи-Костантине
није требо да с' у боју деси:
Костантин се игуман уклони;
а чича се Јаков препаднуо.
посједнуо крилата ђогата,
голу сабљу држи у рукама,
па дружини 'вако говораше:
"Браћо моја, три стотине друга,
да црквену затворим авлију,
ла бусије себе поградимо,
па да овђе дочекамо Турке!"
Ал' бесједе два брата Недића:
"Чича Јашо, што си полуђео?
Мн нијесмо једне женске главе
под затвором женски да помремо,
па да цркву крви обојимо,
да костима цркву потрусимо,
већ хајдуци, убојни јунаци,
што замећу по крајини кавгу
измеђ' цара и измеђ' краљева;
да идемо да сретемо Турке,
да се далек' с њима побијемо,
ђе је свему св'јету на видику!"
То рекоше, па се послушаше,
сви шарене пушке потпрашише,
па Недићи напријед пођоше,
а за њима Дамјан Кутишанац,
за Дамјаном Дамјановић Панто,
а за Пантом дружина остала.
Чича Јаков на ђогату јаше,
голу сабљу у рукама носи,
иде виђет побит како ће се.
Надалеко сусретоше Турке,
повисоко од бијеле цркве,
виш' Врањевца дубока потока
на високу брду голетноме,
ђе Љешници јесте на погледу.
Слушај, госпо, ко заврже кавгу!
Два Недића бусије не траже,
већ падоше оба на кољена,
а обадва пушке оборише,
обје пукле, остаће им пусте.
Бого мили, чуда големога,
ђе два брата, два Недића млада,
погодише у турској ордији
до два брата, два Турчина млада,
оба брата наврх Вуковија,
оба брата, оба барјактара,
оба паше, ногом не макоше,
барјаци им пусти остадоше.
Земљи паде Дамјан Кутишанац.
земљи паде, пушци огањ даде,
и он уби у турској ордији
из Зворника Хасан-барјактара.
Хасан паде, барјак му остаде;
земљи паде Дамјановић Панто.
земљи паде, пушци огањ даде:
Пантелија уби у ордији
из Брчкога Глибан-барјактара,
и он паде, ни ногом не маче.
Намах пуче од триста Србова.
намах пуче триста џефердара,
мртвих паде за триста Турака;
од Турака седам хиљад' пуче.
магла паде од неба до земље,
нит' се види неба ни облака
од онога праха пушчанога.
Боже мили, срца слободнога
у два брата, два Недића млада,
ђе с Турцима завргоше кавгу
триста Срба са седам хиљада:
два Србина удриш' на педесет,
четворица на стотин' Турака,
осморица на двјеста Турака.
Бој чинише пуно и за много,
ја у дану пуно седам сата;
све разбише Турке на буљуке.
Сташе Турци натраг узмицати.
рањенике Јањи преносити;
ев' Турцима индат придолази,
Недићима нико ниоткуда.
Ђе је срећа, ту је и несрећа:
кад се седам навршише сата,
ев' Недићи рана допадоше,
пребише им Турци обојици
из пушака ноге до кољена;
оба сјела један до другога,
они вичу, реко б' вино пију,
око себе Србадију храбре,
пушке пуне, на Турке бацају.
Ђе је срећа, ту је и несрећа:
у Недића нестаде џебане,
а не могу на ноге устати
да потраже по друштву фишека,
већ из гласа сташе дозивати:
"О дружино, браћо Србадијо,
није ли се у ког догодило
ја фишека да нама докучи,
празне су нам пушке у рукама,
још видимо према себи Турке;
у кога се фишек' догодило,
за фишек му ево по жут дукат,
ако му се и то мало чини,
за фишек му ево десет дукат'!"
- Доста злата, ал' џебане нема!
Стаде викат један до другога,
ни у једног није се десило;
а то турски шпијуни зачуше,
отрчаше, Турцима казаше,
да ј' у Срба нестало џебане.
Кад то чуше до два серашћера,
Ножин-ага и с њим Дервиш-ага,
од појаса сабље повадише,
издалека Турке повратише
и на силу Турке наћераше:
"Јала, кардаш, јуриш на душмана!
У душмана нестало џебане."
Кад ли, болан, Турци јалакнуше,
на Србиње јуриш учинише!
Ту се Срби покорити неће,
већ се бране и празним пушкама;
изломише пушке на седморо
ев' тукући око себе Турке.
А кад танке пушке изломише,
сваки Србин хвата по Турчина:
како који докопа Турчина,
сваки пада по Турчину своме,
сваки Србин мори по Турчина,
а Србина по двадест Турака.
Погибоше два Недића млада,
и погибе Дамјан Кутишанац,
и погибе Дамјановић Панто,
погуби га Дервиш од Зворника:
Дервиш-ага Панту долећео,
удари га сабљом изненада,
уједном му одсијече главу;
Пантелија оста на ногама,
глава паде у траву пред т'јело.
Мртва глава са земље говори:
"Ти си, Дедо, ј.. у ми ти нену,
јер ме тако из преваре тучеш?"
Сви се Турци онда зачудише
та шта рече мртва српска глава.
Ту погибе за триста Србина,
а Турака Јањи донесоше
пет стотина, онђе укопаше,
вергијаша ни носили нису.
И данаске стоји костурница
од Србаља и још од Турака
виш' Врањевца дубока потока
на високу брду голетноме.
Та знаће се њино разбојиште
док је Цера и Видојевице
и на небу сунца и мјесеца,
ђе Недићи јесу погинули
у суботу на Светог Лазара
пред Христово пред Цвјетоносије.
Чича Јаков на ђоги утече
стрампутице путем пријекијем,
а Ћурчији 'вако говорише:
"Еј, Ћурчија, да те бог убије,
ђе ме данас издаде Турцима?
Ако бог да и срећа од бога,
ти се нећеш наносити главе,
наносити за ту пријевару."
И што рече Јаков не порече.
Бој на Салашу
(1806. год.)
Вино пију три српске војводе
у богатој и поносној Мачви,
у лијепу селу Метковићу,
а код двора Петра Херићева.
Прво бјеше српска војевода
Катић Јанко из села Рогаче
од Космаја, гн'језда соколова:
а друго је војвода Вујица
из Азање сниже Смедерева;
а треће је српска војевода
Чупић Стојан, Змају из Ноћаја;
с њима пије до двјеста Србина.
Ту Србина без коња не бјеше,
већ све Срби на коњма добријем.
на хатима, а под миздрацима.
А када се напојише вина,
те им винце изиђе у лице,
а ракија приче говорити,
поче им се Чупић туговати:
-Ах, мој брате, Јанко и Вујица,
тешко су ми Турци додијали,
јер сам, браћо, на крајини љутој,
украј Дрине, украј воде хладне,
пак ми Мачву из преваре краду,
не могу се с њима удесити.
а да ми се с њима удесити,
волио бих нег' царево благо,
да ја видим чија јесте Мачва,
чија јесте, чија л' ће остати;
то бих сада, браћо, најволио."
Истом Чупић у ријечи бјеше,
а стражарче долеће са страже,
вјерна слуга Јуришића Станка,
иза Батра, са села Салаша;
гологлаво бјеше, без обуће,
без обуће и без дуге пушке;
од шумскога трња одерано,
грознијем се сузам' упрљало.
Војводама када оно дође,
оно њима бога не назива,
већ овако њима проговара:
"Жље га сјели, три српске војводе
жље га сјели и вино попили!
Ви пијете и попијевате,
сиротиња у невољи цвили:
на Мачву вам Турци ударише,
седам хиљад' и триста Турака
и пред њима Мехмед капетане
од Зворника града бијелога,
бијела му брада до појаса.
Буљугбаша Јуришићу Станко
са својијех седамдесет друга,
хћаше јунак да узбије Турке,
и на Турке огањ оборише;
пуче пушак' од Јуришић Станка,
пуче пушак' седамдесет равно,
од Турака седам хиљад' пуче:
м и не знасмо Један за другога,
ко л' погибе, ког' ли ухватише,
ко л' утече, који ли остаде,
нит' знадосмо куд се ђеде Станко.
Еле Турци Мачву прегазише,
порибише Совљак и Глоговац.
Ко је вама коње набавио,
ко је вам чоху порезао,
ко ли вам је поково оружје,
разма јадна сиротиња раја?
пак с Турцима рају завадисте
и Турцима сада издадосте.
Што чините, да вас бог убије;
што чините, јер се не бијете,
не бијете, јал' се предајете?"
Кад то чуо Чупићу Стојане.
у руци му пуна чаша вина,
пупа му се чаша задесила,
од ешка му задрхтала рука,
па испусти чашу на синију
(нит' се разби нит' се проли вино),
а пљесну се руком по кољену,
под кољеном скерлет-чоха пуче
и бијела кожа на кољену;
на руци му три златна прстена,
та сва три му цркла на прстима.
Чупић С гојан грозне сузе проли:
у Стојана нема много друга
разма цигле двије вјерне слуге,
једно бјеше Сићићу Маринко,
а друго је Шуманац Васиљу;
Стојан викну двије вјерне слуге:
"Слуге моје, брже коње ваше."
А он скочи, припаса оружје,
собом Стојан до мркова дође,
па мркову притеже колане,
притеже му четири колана,
а и пету ибришим-тканицу,
узду врже, на мркова сједе;
око њега двије вјерне слуге.
'Вако Чупић рече са мркова:
"Браћо моја, Вујица и Јанко,
будите ми данас у невољи,
да идемо дочекати Турке!"
А Вујица гледну на Катића,
Катић Јанко у земљу преда се,
јер Катићу мило не бијаше
бој заметат у земљи незнаној
с мало друштва, а с много Турака;
друштва мало, а и то невјешто,
не познаје стаза ни богаза.
Проли сузе Чупићу Стојане,
сузе проли, па опет говори:
"Браћо моја, Вујица и Јанко,
будите ми данас на невољи,
данас мене, ја ћу сјутра вама;
ил' ви пошли ил' не пошли, браћо,
ја ћу један ударит на Турке,
под срамотом овом остат нећу,
мрет ми данас или мрети сјутра,
волим прије, о мање грехоте!"
Кад погледа војвода Вујица
та ђе Чупић грозне сузе лије,
Вујици се врло ражалило,
па он скочи на ноге лагане
и Чупићу овако говори:
"Побратиме, Чупићу Стојане.
нека знадеш, ја те издат нећу
са мојијех сто педесет друга:
ко те издо, издало га љето,
бијело му жито не родило,
стара њега мајка не виђела,
њим се мила сестра не заклела!"
Пак Вујица викну на дружину:
"А на ноге, моји соколови;
брзо своје коње опремајте."
Вујо оде до коња алата,
притеже му четири колана.
а и пету ибришим-тканицу.
узду врже, сједе на алата.
око њега сто педесет друга.
Ту се Вујо и Стојан састаше:
срамота се Јанку учинила
да он јунак од друштва остане.
да остане и да их издаде,
веће и он на ноге устаде
и долеће до коња ђогата,
до ђогата гриве окнивене,
притеже му четири колана,
а и пету ибришим-тканицу,
узду врже, на ђогата сједе,
око њега педесет момака.
Три војводе заједно пођоше,
три војводе као три сокола,
а за њима до двјеста Србина
на хатима, а под миздрацима,
кано сродно јато голубова -
боже мили, да лијепе ките!
С Метковића села полећеше,
пак Богатић село прелећеше,
у Клијење село долећеше;
а кад бише у село Клијење,
Чупић Стојан гледну испод руке
ал' му Совљак огњем горијаше
а по њему Турци халакају.
Онда Чупић 'вако проговори:
"Браћо моја, Вујица и Јанко,
и ви браћо, дв'је стотине Срба.
хоћете ли да се послушамо:
да ми добрим коњма облакшамо.
па да с коња збацимо теркије,
да ми добре коње облакшамо,
да колане коњма притегнемо;
брзо ћемо с' ударит с Турцима;
а немојте жалити теркија!
Ја сам чуо од старијех људи:
онђе нема нигда старјешине,
старјешине ни да судит може,
који није кадар платит вина
у механи за потребна друга;
хвала богу. и бог ми је дао,
ако бог да те здраво будемо,
теркије ћу вама допунити
и хоћу вас вином напојити:
ако л' који у боју погине,
тражићу га, па га сахранити,
л'јепо ћу му т'јело опојати."
Кад то чуло дв'је стотине Срба,
сви Стојана одмах послушаше,
па с добријех коња одсједоше,
побацаше са коња теркије
и колане коњма притегоше.
пак на добре коње усједоше,
потекоше путем пријекијем,
па салашко поље истрчаше.
А кад они на друм изиђоше,
Турци пошли друмом широкијем,
прошли Турци у богату Мачву,
око пута преко поља равна,
па плочама траву одадрли.
ал' се јоште повратили нису.
Кад је Стојан сагледо друмове,
опет онђе уставио друштво,
па он својој дружини говори:
"Браћо моја, Јанко и Вујица,
и ви браћо, дв'је стотине Срба,
ја сам ноћас лијеп сан уснио,
нека знате, наш ће мејдан бити,
ако бог да, добићемо Турке,
само, браћо, држ'те се јуначки,
немојте се, браћо, препанути!
Видите ли то салашко поље
колико је дуго и широко,
кад се Турци с плијеном помоле,
све ће поље собом закрилити,
ви се, браћо, препанут немојте!
Ја сам чуо од старијех људи:
нема смрти без суђена дана.
ни јунака без првога брата;
нека знате, ја ћу бити први!
Већ овако да се послушамо:
око главе саруке завите,
а по турски сабље припашите
и по турски коње разиграјте,
да се Турци далек' не осјете,
нас је мало, а много Турака;
па хајдемо право међу Турке,
ко нас гође види од Турака,
свак ће мислит, њима индат иде.
А када се с Турцим' изм'јешамо,
да сви, браћо, бога поменемо
а по једну пушку избацимо,
више пушак' немојте бацати,
већ тргните сабље од појаса
да кроз Турке јуриш учинимо,
пак да Турке одмах рас'јечемо,
рас'јечемо Турке на буљуке,
нека не зна један за другога;
тако ћемо Турке забунити.
Јоште, браћо, да вам ријеч кажем:
извадите дрвене чутуре,
напите се поцерске ракије
зарад срца и зарад слободе."
Кад то чуло дв'је стотине Срба,
сви по турски главе замоташе
а по турски сабље припасаше.
пак тргоше дрвене чутуре
и стадоше све два и два пити;
Чупић трже дрвену чутуру,
па он пије са два побратима.
По једном се пићем обредише,
а по другу пити започеше,
ал' се Турци пољем помолише.
Колика је сила у Турака,
све су поље собом закрилили.
Они гоне плијен од Совљака:
седам хиљад' бијелих оваца,
пет хиљада црвенијех коза,
три хиљаде крава музовнијех.
шест стотина мачванских волова:
стоји блека овац' за јањцима,
стоји мека јањац' за овцама,
века стоји коза за јарићи,
а јарића дрека за козама;
стоји рика крава за теладма,
а телади мека за кравама;
бука стоји мачванских волова.
не познају својијех чобана,
види стока ђе ће путовати,
паке жали свога завичаја;
а за њима Турци халакају.
Виче Турчин један до другога:
"Лакше, Мујо, не умори марве!"
- "Хоћу, Усо, ада како нећу;
далеко је Дрини путовати,
бојати се Чупића Стојана."
Турци мисле, нико их не слуша.
Чупић слуша, пак сузе прољева,
та од јада, гледајућ' очима
како Турци српски плијен гоне
(у звјерки би срце препукнуло,
а камоли у живу јунаку!),
па говори Чупићу Стојане:
"Видиш, брате, Јанко и Вујица,
видите ли сиротињског пл'јена,
ко б' остао под овом срамотом?"
па он сарук на очи намаче:
"Хајте за мном како који може."
Сви саруке на очи нам'коше,
а по турски копља окренуше
и по турски коње разиграше,
па сви шуте ништа не говоре,
већ одоше на сусрет Турцима.
Најнапријед Стојан на мркову,
за Стојаном Вујо на алату,
за Вујицом Јанко на ђогату,
а за Јанком дв'је стотине Срба.
Л када их Турци опазише,
они мисле њима индат иде,
па овако њима говораху:
"Валах. кардаш, немаш куда амо;
што смо хћели, то смо учинили,
онђе нама не има хисета."
Срби шуте, ништа не говоре.
А када се с Турци из'мјешаше,
изм'јешаше, пак се познадоше,
тад сви Срби бога поменуше
а на Турке огањ оборише.
Од Србаља двјеста пушак' пуче,
мртвих паде за двјеста Турака;
од Турака седам хиљад' пуче,
паде магла од неба до земље,
нит' се види неба ни облака:
виш' њих јарко помрачило сунце
од пушчаног праха и олова;
али Срби старе мејданџије
више пушак' метати не хћеше,
већ тргоше сабље од појаса
и кроз Турке јуриш учинише,
рашћераше Турке на буљуке
као вуци бијеле јагањце,
да не знаде један за другога,
ко ли гине, ко ли задобива;
Турци вичу: "Умет и Мухамед!"
Срби вичу: "За вјеру хришћанску
и за славу имена српскога!"
Кад се двије ударише војске,
Црнобарац Станко харамбаша
на даништу бјеше крај Салаша
с побратимом Нинковић Јовицом
н са побром Латковић Јованом;
кад стадоше сабље сијевати,
Станко срцу одољет не може,
веће они с даништа скочише,
сваки себи уби по Турчина,
пак на турске коње усједоше
и по пољу Турке поћераше.
Када виђе Чупићу Стојане
ја у боју Црнобарца Станка,
Чупић њему "вако проговара:
"Бе аферим, Црнобарац Станко!
Да си синоћ мог брата убио
и да си ми дворе запалио,
та све бих ти данас опростио,
нити бих те игда прекорио;
проклет био ко ти споменуо
кад си Србљу тако у помоћи."
Станко из Црне Баре био је нешто скривио, па побјегао
у хајдуке; и била је |
Да је коме стати нагледати
како српске сабље сијевају,
мртве турске главе зијевају.
Ту не оста Србин у дружини
који турске не одс'јече главе,
који по дв'је, који по четири.
војводама ни броја не има.
С'јече Турке од Рогаче Јанко,
што би Јанко Турак' оставио
дочекује војвода Вујица,
што 6' Вујица Турак пропустио
дочекује Црноборац Станко.
што би Станко Турак" промашио
дочекује Латковић Јоване,
што 6и Јован Турак оставио
дочекује Нинковић Јовица.
што б' Јовица Турак' пропустио
дочекује Чупићу Стојане:
Чупић ради да гласник не оде:
сабљом с'јече, а мрковом гази,
другом руком буздованом туче.
на све стране Чупић посла има,
јер он жели да гласник не оде.
Од Србаља нико не погибе
разма једно цигло момче младо,
а ни оно не би погинуло,
али смотри токе на Турчину,
пак не хћеде коња да се држи,
већ сјах' с коња да токе добије,
па га Срби у боју згазише;
ет' тако је лудо погинуло!
Од Турака мало ко утече
разма један Мехмед капетане
на ђогату коњу виловноме;
поћера га Чупић на мркову,
ћераше се преко поља равна,
ћераше се за пуно два сата:
нит' му може Мехмед измакнути
нит га може Чупић престигнути,
јер је Чупић коња уморио
и мрков му рана допаднуо;
на мркову седам грдних рана,
још се коњма покорити неће.
Ал' говори Чупић са мркова:
"Потурицо, Мехмед капетане,
обазри се да се погледамо,
да видимо чија је сад Мачва:
ил' је твоја ил' ће бити моја,
чија ли је од старине била!"
Турчин мучи, ништа не говори.
веће бјежи с главом без обзира.
Опет Чупић њему проговара:
"Јао, курво, Мехмед капетане.
ћераћу те Дрини до обале;
док те јунак у Дрину не нагнам,
ја се тебе оканити нећу;
ако ли ми уз Дрину побјегнеш,
ћераћу те до града Зворника -
да бих знао да ћу погинути,
ја те данас оставити нећу."
Тад се Турчин натраг обазрео,
десну руку на прси метнуо,
Стојану се до седла поклања:
"Богом брате, Чупићу Стојане,
поклони ми живот на мејдану:
твоја Мачва и твоја старина,
ја се у њу нигда вратит нећу,
нит' ћу доћи нит" ћу завојштити,
већ ћу с тобом у дослуку бити,
држаћу те као брата свога;
ако л' бих се у њу кад вратио,
еда бог да и Мухамед светац
геја из ње главе не изнио!"
(Боже мили, чуда великога,
ђе сам Турчин тада себе прокле)
Ал' се Стојан не би повратио,
ћеро би га макар и пјешице;
али Катић присто за Стојаном
на ђогату гриве окнивене,
па га Катић сустићи не може,
већ Стојана грлом дозиваше,
грлом виче 6'јелом руком маше:
"Побратиме, Чупићу Стојане,
врат' се амо, бога ти једнога;
пуст' Турчина једног огласника
нека каже босанском везиру
како јесте војску покупио
без фермана и без бурунтије
и без р'јечи цара честитога,
па како је поробио Мачву
(нек се хвали по Босни каменој),
оћерао краве и волове,
оћерао и козе и овце,
нек им буле сир и масло купе."
Онда Чупић послуша Катића,
пак се прође Мехмед капетана.
Поврати се Јанку у Салаша.
од Турака шићар покупише,
сиротињски плијен повратише
а Илију Срба сахранише.
Откако је гавран поцрнио
није змија гују дочекала
као Чупић Мехмед капетана
у широку пољу салашкоме.
Ако ли тко вјеровати неће,
нека иде те очима види:
знати ће се турска костурница
докле тече сунца и Салаша.Кнез Иван Кнежевић
Војску купи Кулин капетане,
крајишнике Турке невјернике,
који драгог бога не познају,
не имају ни вјере ни душе -
војску води на богату Мачву,
куд гођ пређе, свуда Србљу прети:
"Ако бог да те с' одовуд вратим,
хоћу, море, Србље разредити
ви Кулина хоћете познати."
Хришћанске га мајке проклињају:
"Тамо пошо, Кулин капетане,
тамо пошо, амо не дошао!"
Кулин пређе сву Босну поносну.
Семберију земљу па до Дрине,
Дрину пређе, украј Мачве стаде.
поред Дрине улогори војску,
па Србију зове на предају;
од Србије нико доћ му неће,
већ Кулина у дубину маме;
више Кулин путоват не смије.
Иван кнеже, Семберији глава,
он Кулину често одлазаше.
под чадоре принос доносаше
не би л' њему Срби мирни били,
и тешко се кнеже додворио,
за свашта се умолит могаше.
Мудар бјеше Кулин капетане.
виђе Кулин да је кнеже мудар,
па се Кулин с кнезом побратио:
"Побратиме, оборкнеже Иво,
ев' ти јеси Семберији глава,
а ја јесам над крајином турском;
одсад, кнеже, да се побратимо."
То рекоше па се побратише.
Оде Иво двору Поповима,
па кметове семберске дозива:
"Не бојте се ропства од Кулина."
Оде Иван по својој нахији
турској војсци таин да саставља.
А Кулин је Иву преварио,
једно јутро курва подранио,
по Васкрсу пред Светога Ђурђа.
с војском оде уз ту воду Дрину.
Када дође Јадру води хладној,
у Добрићу селу освануо.
Добрићане Србље дозиваше:
"Ход'те, море, коње прихватајте,
праву рају нигде робит нећу,
а с хајдуци како начинимо."
Сви у скупу Добрићани дошли
онда Кулин викну на војнике,
Турци бритке сабље повадише.
добрићанске кмете исјекоше:
седамдесет и четири главе
што србињске осјекоше Турци:
па Илију кнеза ухватише
и Филипа, попа добрићкога,
бијеле им повезаше руке,
а сав Добрић село поробише,
поробише, ватром попалише;
заробише триста робињица,
плијен гоне, а робиње воде.
Савезана и попа и кнеза
кад ордији Турци доћераше,
обадва их на коље набише
и ружном их смрти поморише.
Под чадор'ма робље под'јелише.
Ето кнеже из нахије иде,
таин вуче у турску ордију
су својијех дванаест кметова.
Кад се кнеже Турцима прикучи.
испод руке гледну по ордији,
ал' се турска војска ишарала:
ђе је чадор, ту је и робиња.
Виђе кнеже даје дошло робље;
колико је срца милостива,
трипут пада, па он обумира
гледајући јада ев' од робља,
низ образе грозне сузе лије:
Нуто, браћо, јада од Србије!
Неђе Турци јесу преварили,
те хришћанску славу погазили."
А кад Иван међу Турке уђе,
утро сузе, па се силом смије,
турски Турцим' бога називаше:
"Добро ти сте, Турци, уранили
и добар сте ловак уловили."
"Јесмо. кнеже, не може се љепше."
Када дође Кулинову кнеже,
Кулинову свилену чадору,
пред Кулином преклони се кнеже,
па му пође руци и папучи,
па му турски бога називаше;
а Кулин му бога прихваташе,
па се Кулин с мјеста помицаше,
до себе му мјесто начињаше,
па му пружа кафу са шећером;
ал' се Иван за невољу смије
и Кулину 'вако говораше:
"Та Кулине, драги побратиме,
ни ћу сиђет ни ћу кафе пити,
кад си мене тако преварио
и без мене ловак уловио.
Хоћеш мени учинити хисе?
Ја без тебе што сам уловио,
све ћу, побро, теби поклонити."
Ал' бесједи Кулин капетане:
"Побратиме, оборкнеже Иво,
биће теби хисе ко и мени,
на поклон ти тридесет робиња."
Кад то чуо Кнежевић Иване,
пред Кулином у земљу пољуби:
"Хвала теби, Кулин капетане,
а па робљу и на дару твоме."
Кад виђеше робиње остале
та да Иван може помоћ робљу,
све из једног грла повикаше
и до бога тешко протужише,
па кроз Турке јуриш учинише,
Ивану се за скут ухватише;
"О Иване, и отац и мајко,
избављај нас како год ти знадеш,
не пусти нас ти у турске руке."
Која брати, а која очими;
Иван пође, а робље му не да.
Иван срцу одољет не може.
сузе рони и робиње тјеши:
"Не бојте се, драге сестре моје,
ја ћу молит Србље око себе
не би ли вас како избавили."
Оде Иван говорит Кулину:
"О Кулине, драги побратиме.
што ћу ти се нешто замолити,
хоћеш ли ме, побро, послушати?
Продај мене свеколико робље.
ишти пусто небројено благо."
Ал' бесједи Кулин капетане:
"А мој побро, оборкнеже Иво.
ти не можеш купит твога робља.
ја ћу искат што ти дат не можеш;
ти ћеш с робља изгубити главу."
Ал' бесједи Кнежевић Иване:
"А мој побро, Кулин капетане,
ишти благо све жежено злато,
ишти блага колико ти драго,
ти не жали ни мене ни робља."
Узе Кулин цијенити рбоље:
"Даћеш, Иво, пет товара блага."
Иван пред њим у земљицу љуби:
"Побратиме, Кулин капетане,
ево теби три товара блага,
даћеш мени свеколико робље."
То рекоше па се погодише.
Узе Кулин бесједит Ивану:
"Хоћеш, побро, сад водити робље?
Кад ћеш мени донијети благо?"
Вели њему Кнежевић Иване:
"Хоћу, побро, сад водити робље,
благо ћу ти донијет послије."
Бесједи му Кулин капетане:
"Имаш, побро, тврде јемце за се?"
Ал' бесједи Кнежевић Иване:
"Ја увијек по три јемца држим:
једног јемца бога великога,
другог јемца моју тврду вјеру,
трећег јемца: преварит те нећу.
Ако ли ми тима не вјерујеш,
ја имадем и друга четири,
сва четири господе Турчина:
Дервиш-агу из града Зворника,
Мул-Ахмета више Бијељине,
и турскога млада књижевника
из џамије млада мујезина,
четвртога агу Омер-агу."
Сва четири ту се догодише,
за Ивана тако с' ујемчише
седмог дана да донесе благо.
Онда Иван покупио лађе,
па он стаде превозити робље,
Турцима се не да превозити.
Када Иван све превезе робље,
узја' Иван дору помамнога,
па он оде свом бијелу двору,
а за њиме триста робињица.
Када робље свом двору доведе.
испред двора посадио робље,
три товара хлеба изломио
и све јесте робљу разгодио,
па изнесе вина и ракије,
нахрани их хљебом бијелијем,
а напоји вином и ракијом.
Кад је Иван робље напојио,
онда Иван коња посједнуо,
па поведе све триста робиња,
одведе их шехер Бијељини.
Кад доведе Бијељини робље,
па конаке робље наредио,
па им даје ручак и вечеру;
слуге Иван посла на све стране,
по свој својој земљи Семберији,
а на село свако поручује:
"Од свакога двора бијелога
иска овђе дође старјешина;
која жена јесте удовица
у својему двору старјешина,
нек и она Бијељини дође,
и која је жена нероткиња,
нек и она дође Бијељини."
Кад то чула земља Семберија,
сва Ивану по ријечи дође.
Кад се свијет слеж' у Бијељину,
онда Иван по народу пође,
низ образе грозне сузе лије.
а оваке ријечи говори:
не има од срца порода
ев' сад може срце отворити,
купит сина или милу ћерцу,
своју душу врћи у чистоту,
нерођено ј' боље нег' рођено;
а ко има од срца порода,
тај нек купи данас још једнога,
једног сина или милу ћерцу,
зарад бога и заради душе;
који братац миле сеје нема
сад је може за благо купити,
својој души мјесто ухватити.
Откупите, моја браћо драга,
избављајте те србињске душе
а од турске од нечисте руке."
Кад то чуше Сембери Србињи,
одмах сташе куповати робље,
а Иван им стаде продавати.
Неће Иван да цијени робље
не би л' прије саставио благо.
Прода Иван триста робињица
и састави два товара блага,
а трећега саставит не може;
трећи товар узајмио блага
од Омера и од Мул-Ахмета.
А кад Иван саставио благо,
носи благо Кулин капетану.
Кад је Кулин опазио благо,
го Кулину врло мило било,
па Ивану кнезу говорио:
"Хвала теби, Иво оборкнеже!
Таквог кнеза до Стамбола нема!
Опет Иван Србље сакупио
пред бродачку пред бијелу цркву,
па је Иван Србљем говорио:
"Чујете ли, Србљи браћо драга:
оно робље што сте куповали
немојте га глади поморити.
већ све оно робље распустите
нека иде куд је коме драго;
ТО је, браћо, мала задужбина
откупити робље од Турака
па држати да код вас робује.
већ нек иде куд је коме драго."
Кад то чули Србљи свиколици.
онда они распустише робље;
оде робље куд је коме драго.
Благо Иви и Ивиној души!
И то Иви нико не припозна,
ни Ивану когоди захвали,
а камоли да Ивану плати.
Иван неће ни од кога плате,
Ивану ће Христос господ платит
када Иван буде на истини.Бој на Мишару
(1806. год.)
Полећела два врана гаврана
са Мишара поља широкога
а од Шапца града бијелога,
крвавијех кљуна до очију
и крвавих ногу до кољена.
Прелећеше сву богату Мачву.
валовиту Дрину пребродише
и честиту Босну прејездише,
те падоше на крајину љуту,
баш у Вакуп проклету паланку,
а на кулу Кулин капетана;
како паше, оба загракташе.
Ту излази када Кулинова,
излазила, те је говорила:
"Ја два врана, два по богу брата.
јесте л' скоро од доње крајине,
од Мишара поља широкога
а од Шапца града бијелога?
Јесте л' вид'ли многу турску војску
око Шапца града бијелога,
и у војсци турске поглавице?
Јесте л' вид'ли мога господара.
господара Кулин капетана,
кој' је глава над сто хиљад' војске
и који се цару затекао
да ћ' Србију земљу умирити
и од раје покупит хараче;
да ће Црног Ђорђа ухватити
и жива га цару опремити;
и да ћ' исјећ српске поглавице
кој' су кавгу најпре заметнули?
Је ли Ђорђа цару оправио,
је л' Јакова на колац набио,
је ли Луку жива огулио,
је л' Цинцара на ватри испеко,
је л' Чупића сабљом посјекао,
је л' Милоша с коњма истргао:
јe л' Србију земљу умирио?
Иде ли ми Кулин капетане,
води л' војску од Босне поносне,
иде ли ми, хоће л" скоро доћи?
Не гони ли мачванскијех крава,
не води ли српскијех робиња,
које би ме вјерно послужиле?
Каж' те мени кад ће Кулин доћи,
кад ће доћи, да се њему надам?"
Ал' бесједе двије птице вране:
"Ој госпођо, Кулинова љубо,
ради бисмо добре казат гласе,
не можемо, већ каконо јесте.
Ми смо скоро од доње крајине
а од Шапца града бијелога
са Мишара поља широкога,
виђели смо многу турску војску
око Шапца града бијелога
и у војсци турске поглавице,
и вид'ли смо твога господара,
господара Кулин капетана,
и вид'ли смо Црнога Ђорђија
у Мишару пољу широкоме;
у Ђорђија петн'ест хиљад' Срба,
а у твога Кулин капетана,
у њег' бјеше сто хиљад' Турака.
Ту смо били, очима гледали
кад се двије ударише војске
у Мишару пољу широкоме,
једно српска, а друго је турска;
пред турском је Кулин капетане,
а пред српском Петровићу Ђорђе.
Српска војска турску надвладала;
погибе ти Кулин капетане,
погуби га Петровићу Ђорђе,
с њим погибе тридест хиљад' Турак
изгибоше турске поглавице,
но избору бољи од бољега,
од честите Босне камените.
Пити иде Кулин капетане,
нити иде нити ће ти доћи,
нит' се надај нити га погледај!
Храни сина, пак пошљи на војску:
Србија се умирит не може!"
Кад то зачу Кулинова када,
она цикну како љута гуја,
па кадуна 'вако говорила:
"Јао, врани, да зла тога гласа!
Још ми каж'те, два по богу брата:
кад сте били, очима гледали,
знадете ли још ког по имену
поглавара кој' је погинуо
од честите Босне камените?"
Говоре јој двије птице вране:
"Знамо сваког, госпо Кулинова,
сваког знамо, и казат хоћемо
поглавара сваког по имену
и ко их је, кадо, погубио.
Погибе ти Мехмед капетане
од Зворника града бијелога.
погуби га Милош од Поцерја;
пак погибе паша Синан-паша
из Горажда са Херцеговине;
погуби га Лазаревић Луко;
погибе ти Мула Сарајлија,
погуби га Чупић код Дреновца:
погибе ти Хасан Беширевић
у Китогу, лугу зеленоме,
погуби га попе Смиљанићу;
погибе ти дервентски капетан,
погуби га Ваљевац Јакове,
на Добрави одс'јече му главу.
Нешто Турак' на Саву удари,
на добријем коњма препловише.
утекоше у земљу њемачку;
ками мајци да утећи могу!
Зачуо их витез Цинцар Јанко
и зачуо Лазаре Мутапе,
припасаше свијетло оружје.
пријеђоше у земљу њемачку,
пак по трагу поћераше Турке:
стигоше их на првом конаку,
баш на ушћу код воде Босута,
истом Турци на конак одја'ли
у Босуту пред бијелом крчмом,
али Цинцар из краја повика:
"Стани, Туре, нијеси утекло!"
С друге стране Мутап повикао.
Кад то зачу Остроч капетане,
лудо д'јете, одмах се препаде,
Хаџи-Мосто намах обумрије;
ту долеће Цинцар са Мутапом,
Мутап Мосту одсијече главу,
Цинцар Јанко Остроч капетану;
утече им од Градачца Дедо;
а ни он им не би утекао
ал' у Деда много пријатеља,
па га сакри њемачка господа.
Кад згубише Остроч капетана,
ту Србини како мрки вуци
од њих пусто одузеше благо
и добре им коње похваташе,
а њих јадне у Саву бацише
и овако Сави говорише:
"Саво водо, валовита, хладна,
ждери, Саво, наше душманине!"
Посјекоше Остроч капетана
у Њемачкој пред бијелом крчмом.
не стиде се цара ни ћесара." -
Кад то зачу Кулинова када,
љуто цвили, до бога се чује,
јадикује кано кукавица
а преврће како ластавица;
па овако проклињати стаде:
"Бјео Шапцу, не бијелио се,
већ у живој ватри изгорјео,
јер код тебе Турци изгибоше!
Црни Ђорђе, да те бог убије!
Откако си ти закрајинио,
многу си ти мајку уцв'јелио,
а љубовцу у род опремио
и сестрицу у црно завио;
и мене си јадну уцв'јелио,
јер ми згуби мога господара,
господара Кулин капетана!
Попе Луко, рана допануо,
јер погуби пашу Синан-пашу,
који знаде Босну сјетовати?
О Милошу, пушка те убила,
јер погуби Мехмед капетана,
којино је био десно крило
ц'јеле Босне и њене крајине?
О Јакове. да те бог убије,
твоји двори пусти останули,
јер погуби Дервент капетана?
О Чупићу, жалости дочеко,
јер погуби мулу сарајевског,
који знаде и цару судити?
О Китоже, це зеленио се!
Смиљанићу, не веселио се,
јер погуби Беширева Хасу,
кога љепшег у свој Босни нема?
Ос-гаде му злато испрошено!
О Цинцаре, да те бог убије!
Мало јада по Турћији радиш,
ја шта тражиш по земљи Њемачкој?
јер погуби Остроч капетана,
лудо д'јете, јединца у мајке?"
То говори Кулинова када,
то говори, а с душом се бори;
доље паде, горе не устаде,
већ и она црче од жалости.Милош Стојићевић и
Мехо Оругџић(1809. год.)
Закукала сиња кукавица
на главици више Бијељине;
то не била сиња кукавица
веће мајка Оругџића Меха.
Ако кука. јест јој за невољу:
синоћ мајка оженила Меха,
а јутрос га на војску опрема,
остаје му љуба нељубљена,
нељубљена и незагрљена.
Мајка Меха на војску опрема
на прудове Дрини валовитој,
с њиме иде паша Али-паша,
а за пашом сва остала војска.
Али-паша Меха сјетоваше:
"О јолдашу, Оругџићу Мехо!
Српска војска Дрину воду пређе
и пред војском српске поглавице:
прво јесте Лазаревић Луко,
који Шапцем комендира градом,
а на Луку турске мајке туже,
много их је старих уцв'јелио;
а Друго је српска поглавица
Цинцар Јанко од Орида града,
који кавге по свијету тражи,
ђе је кавга да се онђе нађе;
а треће је српска поглавица
из Ноћаја Чупићу Стојане,
који није пријатељ Турцима;
четврто је српска поглавица
из Поцерја Поцерац Милошу.
у кога је сабља Кулинова,
Турцима је паше на срамоту.
ђога трче, сабљом Турке с'јече
не стиди се цара ни везира. -
Ходи мудро, не погини лудо,
сачувај се од душманске руке,
а од Срба, турског душманина,
јер ти јеси Бијељини глава,
а нијеси самој Бијељини,
већ си глава на по Босне славне.
Ал' бесједи Оругџићу Мехо:
"Не будали, пашо Али-пашо!
Ево има три године дана
откако је Кулин погинуо
у Мишару пољу широкоме:
сабља му се јесте огласила
у некаква Поцерца Милоша.
и ја ходим и чету проводим,
куд гођ идем, за Милоша питам;
волио б' се с њиме удесити,
нег' царево благо задобити;
да покајем Кулин капетана,
да повратим сабљу Кулинову:
ако буде Милош прешо Дрину,
Милоша ћу на мејдан зазвати,
е њиме ћу се данас огледати.
макар своју изгубио главу."
Истом они у ријечи били,
српске страже припазише Турке
отрчаше у логор, казаше
под шаторе Лазаревић Луки.
А кад чуо Лазаревић Луко,
хитро скочи у шатору своме,
пак припаса свијетло оружје;
уста Луко, пође по логору,
стаде дизат пјешце и коњике,
Пјешацима 'вако говораше:
"Ср6љи пјешци, браћо моја драг
притежите за ноге опанке,
гарабиље пушке потпрашујте,
На у равно поље излазите:
силни Турци у поље дођоше,
ваља, браћо, дочекати Турке
на Шарене пушке гарабиље."
Кад пјешаци Луку саслушаше,
сви притежу за ноге опанке,
гарабиље пушке потпрашују,
на алаје у поље излазе;
шарке пушке по средини носе,
а на Турке попријеко гледе
како вуци на б'јеле јагањце.
Коњицима Луко говораше:
"Коњаници, моја браћо драга,
ко је коњик, коње опремајте,
сабље паш'те, колане притеж'те,
па у равно поље излазите:
силни Турци у поље дођоше,
ваља, браћо, дочекати Турке,
по равну се пољу поћерати,
на св'јетлу се сабљу огледати;
срамота је побјећ са мејдана."
Од коњика најпре Милош чуо,
па припаса свијетло оружје
а долеће до коња ђогата,
до ђогата ока шаренога,
притеже му четири колана
а и пету ибришим-тканицу;
када Милош ђогу колан стеже,
ту се ђогат боју осјетио,
па првијем закопа ногама,
ногам' копа, а ушима стриже,
Милошу се живо срце смије;
види Милош на коњу ђогату
ђе ће тај дан мејдан отворити,
наком себе спомен оставити.
Друго чуо јунак од коњика
Чупић Стојан из села Ноћаја;
скочи Чупић у шатору своме
и припаса свијетло оружје,
па долеће до коња дората,
који ваља кутије дуката,
а Чупића стоји без динара,
јера га је Чупић задобио
од Турчина Пејза Мехмед-аге,
па га јаше Турком на срамоту;
притеже му четири колана
а и пету ибришим-тканицу.
Треће чуо Богићевић Анта
од Лознице, од бијела града;
скочи Анта у шатору своме
н припаса свијетло оружје,
па долеће до коња мркова,
притеже му четири колана,
а и пету ибришим-тканицу; -
узду вргли, и на коње сјели.
Луко силну искупљаше војску,
искупљаше пјешце и коњике,
а војводе војску очекују.
Под Милошем смиром ђогат неће,
већ Милоша забољела рука
устежући виловна ђогата;
кад с' Милошу веће додијало,
он с' обазре на оба рамена,
'вако рече двије три ријечи:
"Браћо моја, пјешци и коњици,
ви хајдете како ви можете,
а ја одох како ђогат хоће:
ђогат ми је боја пожељео,
моја десна засилила рука,
рада се је с Турцима играти,
при појасу сабља ожедњела,
пожељела крви од јунака;
ја отидох да сабљу напојим,
да напојим крви од Турака."
То изрече Поцерац Милошу.
а ђогату попусти дизгине.
Тад се слеже ђогат преко поља.
а за њиме Чупић на дорату,
доро ђогу не да одмакнути,
на сапи му главу наслонио;
за Чупићем Богићевић Анта
на мркову коњу виловноме,
мрков не да дору одмакнути,
на сапи му главу наслонио.
Три војводе уједно одоше,
боже мили, срца свободнога,
помислише на старе јунаке
како ваља мријет на мејдану,
њих тројица пред двадест хиљада;
и далеко сусретоше Турке.
'Вако с Турци кавгу заметнуше:
њих тројица три пушке бацише,
од Турака двадест хиљад' пуче:
војводама бог и срећа даде,
ниједна им ране не зададе;
ал' војводе старе мејданџије
више пушак' метати не хћеше,
већ тргоше сабље од појаса,
сташе збијат Турке у буљуке.
А заосто Лазаревић Луко,
па се Луко пред логором креће
преко поља кано и планина.
Далек' бјеше Оругџићу Мехо,
далек бјеше пред својом ордијом,
на ђогату коњу виловноме;
под њиме се ђогат помамио,
преко себе б'јелу пјену баца;
Турчин носи сабљу у зубима,
па се српској прикучује војсци;
да се Турчин Срба докопао,
не би ни он главе изнесао,
ал' би доста јада починио
и српскијех мајки уцвјелио.
Опази га Поцерац Милошу,
па говори Анти и Стојану:
"Чујеш, брате, Анто и Стојане,
вас двојица Турке узбијајте, -
сад ће вама наша браћа доћи,
виђећете јада од Турака -
а ја одох на коњу ђогату
да повратим ону потурицу,
да нам каква квара не учини,
да србињске мајке не уцв'јели;
свака мајка рада виђет сина."
То изрече Поцерац Милошу,
трже сабљу у десницу руку,
лако пође, па Меха пристиже,
па са сабљом њега поврћаше
и овако њему говораше:
"Стан' Турчине, куд си насрнуо?
Видиш море, да си погинуо."
Ал' се Турчин не да повратити;
ии равну се пољу поћераше,
на чарку се збиља ишћераше.
Двије војске стале те гледале
ђе с' јунаци по мејдану гоне,
па се ђешто из пушака туку,
један другом ране не задаје
(двије војске стале те гледају
кој' ће коме очи преварити);
а кад мале пушке поизбаце,
обојица коње зауставе,
пушке пуне, са коња говоре,
један другом љуте јаде даје.
'Вако рече Оругџићу Мехо:
"Море, влаше из које с' нахије,
како ли се зовеш по имену?
Имадеш ли остарјелу мајку,
јеси ли се, море, оженио?
Постаће ти мајка кукавица,
остаће ти љуба удовица, -
с киме си се данас поћерао!"
Бесједи му Поцерац Милошу:
"Што ме питаш, море, потурицо,
ја имена свога крити нећу:
ја сам с врха Шабачке Нахије,
из Поцерја Поцерац Милошу,
код кога је сабља Кулинова;
стара ме се нагледала мајка,
младога ме мајка оженила,
вјерне сам се љубе наљубио,
турских сам се глава насјекао -
свом сам срцу жељу испунио,
већ не жалим свијет пром'јенити.
Веће, море, млада потурицо,
ти откле си, из кога ли града,
како ли се зовеш по имену?
Је ли теби у животу мајка;
да се ниси скоро оженио?
Постаће ти мајка кукавица,
остаће ти була нељубљена, -
с киме си се данас поћерао!"
Бесједи му Оругџићу Мехо:
"Ни ја, влаше, имена не кријем;
ја сам, море, испред Бијељине,
по имену Оругџићу Мехо,
којино сам Бијељини глава,
панцирлија над по Босне глава.
Ево има три године дана
откако је Кулин погинуо
у Мишару пољу широкоме;
сабља му се јесте прогласила
у некаква Поцерца Милоша,
и ја ходим и чету проводим,
куд гођ идем, за Милоша питам,
волио б' се с њиме удесити,
нег' царево благо задобити:
да покајем Кулин капетана
и повратим сабљу Кулинову.
Алах, алах, милом богу хвала.
ето, влаше, сад се удесисмо
у по поља св'јету на видику,
сад ћемо се, море, огледати."
Кад то чуо Поцерац Милошу.
главом махну, зубима шкргутну:
"Ти си, Мехо, ј.. у ми ти нену!
За ме питаш, а ја тебе тражим:
жена био тко ти побјегао!"
Намјери се ђетић на ђетића,
па на сусрет коп"е потекоше.
Трже Милош сабљу у десницу;
хћаше Милош дочекати Меха
на десницу и на оштру сабљу.
нека виде војске обадвије
како ђетић од Србије с'јече;
а, кад виђе Оругџићу Мехо,
препаде се, да га бог убије,
на далеко свог коња устави,
па потрже двије пушке мале,
нанишани обје на Милоша.
обадвјема живу ватру даде,
обје пукле, остануће пусте;
ал' Милошу бог и срећа даде
ниједна му ране на зададе.
А кад виђе Оругџићу Мехо
ђе остаде Милош на ђогату,
препаде се, срамота га било,
па он од страх' обје пушке баци.
даде плећа бјежат у ордију.
Њега ћера Поцерац Милошу
на ђогату коњу виловноме:
"Стани, море, Оругџићу Мехо.
обазри се да се огледамо,
срамота је бјежат са мејдана;
није шала - двије војске гледе."
Ал' се Турчин не смје обазрети,
веће бјежи с главом без обзира.
Злу се Милош тому домислио:
он потеже пушку кубурлију,
пушци Милош живу ватру даде.
Пуче пушка, запјева Милошу,
Оругџићу на жалост одјекну:
враг догоди те Меха погоди.
Поче Мехо дремат на ђогату,
а Милош му стаде говорити:
"Море, Мехо, је л' ти мало пића?
Многога сам тако напојио,
па кад заспи, више се не диже."
Махну Милош сабљом и десницом.
према себе ударио Меха
на дохвату по бијелу врату,
уједном му одсијече главу.
Кад погибе Оругџићу Мехо,
остали се препадоше Турци;
од све војске погибе им глава.
Онда Србљи у глас повикаше
а на Турке сложно ударише.
Да се коме стати нагледати
како српске сабље сијевају,
мртве турске главе зијевају.
Ту не оста Србин у дружини
који турске главе не одс'јече.
Од Србаља мало тко погибе,
од Турака мало тко утече;
изгибоше турске поглавице:
погибе им хоџа из Стамбола,
који благе р'јечи говораше,
ког је царе био опремио
да по земљи благе збори р'јечи
не би л' како земљу умирио,
с њим погибе дван'ест поглавара;
утече им паша Али-паша
утече им шех'ру Бијељини.
Весели се под Цером Поцерје,
којено си гн'јездо соколово:
кад Србину буде за невољу,
у теби се по соко излеже,
те Србину буде у помоћи.
Весели се, Милошева мајко,
ти која си Милоша родила!
Весели се, Поцерац Милошу,
десна ти се посветила рука,
која знаде погубити Меха,
свим Турцима храброг поглавара,
а Србима свима душманина!
Весели се, Поцерац Милошу,
дуго ти се име спомињало:
докле текло сунца и мјесеца!Бој на Лозници
Затјече се паша Али-паша
у Зворнику, у својему граду,
на ћитапу своме алкурану:
"Ој да би ме не родила мајка,
ни влахиња ни млада Туркиња,
већ кобила, која хата мога,
хоћу силну покупити војску
Зворнику и по Мулалуку;
па ћу звати пашу Сребрницу,
Херцеговце соколове Турке,
Мостаране до мора јунаке;
па ћу звати многе капетане
крајишнике, љуте убојице,
и четири санџак-алајбега,
седам паша са седам санџака
и осмога пашу учтуглију.
Кад сакупим војску у Зворника,
поградићу орахове шајке,
шајке лаке, орахове лађе,
у Зворнику, у мојему граду,
па ћу шајке спустити низ Дрину,
ја пред војском покрај Дрине поћи,
с војском сићи до поља Тичара,
на Тичару с војском Дрину прећи,
на Лозницу хоћу ударити,
на Лозницу, моју ђедовину,
коју ми је ђедо освојио,
у Косову Пољу задобио,
у Косову на свијетлу сабљу,
па од мене Раци преотеше,
преотеше на љуту срамоту
код мојијех пет стотина кмета:
сад ја кмета немам ниједнога.
Мислим сјести у 6'јелу Лозницу,
до Илина ил' до Пантелина;
а кад сједнем у 6'јелу Лозницу,
похватаћу влашке поглавице:
Јакова ћу на колац набити,
а Луку ћу жива одерати,
Милоша ћу с коњма истргати.
Чупића ћу бритком сабљом посјећ,
Цинцара ћу на ватри спалити:
кучку курву Богићевић Анту,
који ми је Јадар посвојио
и под своје крило прихватио,
хоћу њега на коло вргнути.
Ја не могу рала ухватити,
нит' умијем орат ни копати.
веће хоћу тако урадити,
да бих своју изгубио главу;
већ с' овако живљети не може."
То говори паша Али-паша,
то говори, ал' бога не моли,
већ окрете силну купит војску
по Зворнику и по Мулалуку:
књигу пише, посла Сребрници.
другу посла на Херцеговину,
трећу посла бијелу Мостару,
на Мостарце до мора јунаке,
а четврту босанском везиру,
учтуглији паши Кукавици;
пету посла у Крајину љуту,
на тридесет и три капетана;
шесту посла, брате, на четири,
на четири санџак-алајбега,
седму посла, ев' књигу клетвену,
на Бошњаке Турке мусломане,
на мечете и на све џамије,
на све хоце и на мујезине:
"Ко је Турчин и турског племена
те га јесте Туркиња родила
и турскијем мл'јеком задојила.
те вјерује свеца Мухамеда,
нек се диже тући ђаурина:
ђаури нам тешко додијаше,
нашег цара прво уцв'јелише.
уцв'јелише, за срце ујеше:
двије њему земље одвојише,
Ођунлију и Маћедонију;
исјекоше Турке јењичаре,
јењичаре, цареве синове,
а градове б'јеле поурваше,
од џамија цркве поградише.
И те би им јаде опростили,
ал' видите л' ђе ће горе бити:
пјани власи мировати неће.
По Зворнику и по Бијељини
ми се Турци маћи не смијемо
од влашкијех љутијех змајева:
прелијећу преко воде Дрине,
па се наше Босне прихваћају,
дочекују по друмов'ма Турке
и русе им одс'јецају главе;
из чаршије изић не смијемо
нит' на воду Дрину извирити;
иска знате, више ћ' јада бити:
сву ће нашу Босну посвојити:
ход'те дођ'те, ако бога знате!"
Оде књига по свој Босни славној
па све Турке турске поглавице.
Када Турци књиге проучише,
низ образе сузе прољеваше,
па скочише на ноге јуначке.
из подрума коње изведоше,
припасаше свијетло оружје,
са свих страна војску сакупише,
па Зворнику граду одведоше.
Кад се Турци под Зворник слегоше
те их паша на тефтер узео,
ал' Турака сто хиљада дође.
То је паши врло мило било,
па он гради орахове шајке,
шајке лаке, орахове лађе,
у Зворнику, у својему граду;
па он шајке отиште низ Дрину,
а он с војском покрај Дрине сиђе,
на Тичару с војском Дрину пређе;
изиђоше у поља лозничка,
украј Дрине табор учинише
и лозничка поља притискоше:
све је бијел чадор до чадора,
коњ до коња, јунак до јунака,
бојна копља кано чарна гора, -
све с' вијају по пољу барјаци
капо мрки по небу облаци;
товни кољи, а бијесни Турци,
па алаје по пољу одлазе,
на Лозницу попријеко гледе.
Ту су Турци мудри и паметни:
бише Турци украј воде Дрине,
бише Турци за петнаест дана,
не хћедоше заметати кавге;
а кад своју одморише војску,
па се војска уједно сустиже,
прије зоре и бијела дана,
Лозници се граду прикучише,
на Лозницу сложно ударише;
прве Турци шанце освојише
и по шанцу адет поставише:
по бедему вргоше барјаке,
а у шанцу амаз проучише;
на Лозницу на град ударише:
како Турци нагло ударају,
за бедем се рукам' прихваћају,
Лозница се из темеља креће.
У граду су до три војеводе:
прво јесте српска војевода
од Лознице Богићевић Анто.
а друго је српска војевода
по имену Милош од Поцерја.
а треће је српска војевода
ја из Шапца Бакал Милосаве.
Трчи Анто по бедену граду
кано соко по јелову грању,
по бедену поређа барјаке,
а Србине меће на бусије;
виче Анто грлом бијелијем.
виче Анто ко да соко кликће,
око себе Србадију храбри:
"О Србини, не бојте се, браћо.
пун'те пушке, а туците Турке!
Нек је Турак' сто хиљада војске.
нас у граду двадесет стотина.
нека знате, разбићемо Турке.
Не жалите праха ни олова,
у мене је задоста џебане:
да ложимо три мјесеца дана,
да ложимо, војску би гријали, -
џебане нам нестати не може."
Стоји цика српскијех пушака.
јаук стоји око град" Турака:
црвен пламен свезан је за небо
а од оне ватре из пушака.
Бој чинише три бијела дана:
ни престаше нити сна имаше,
ни сједоше ни хљеба једоше,
нит' стадоше нити воде пише;
нагло Турци на град ударају,
ништа Турци успрегнути неће.
Бре какав је Поцерац Милошу
и какав је Бакал Милосаве, -
прије би се они помамили
него би се Турцима предали.
Излијеће Поцерац Милошу,
излијеће на горњу капију,
на ђогату коњу крилатоме,
па сијече Турке око града;
ту се Милош не зна уморити
док под собом коња не озноји;
а кад ђогат под њиме сустане.
он се онда ев' у град поврати,
ђога сјаше, дората узјаше,
па изгони дора на капију,
све једнако Милош с'јече Турке.
јер се Милош не зна уморити.
С другу страну, на доњу капију,
излијеће Бакал Милосаве
на јагрзу коњу великоме,
па сијече Турке око града;
ту се Бакал не зна уморити,
већ разгони Турке око града,
док под собом коња не умори;
кад јагрза у пјену учини,
тад се с коњем он у град поврати,
с оног сјаше, а другог узјаше,
па једнако он разгони Турке.
Ко ће сили божјој одољети,
ко л' побити све цареве Турке?
Све једнако бојак без престанка,
нити знаду кад им данак прође,
данак прође, кад ли ноћца дође:
све једнако магла од пушака.
Дан четврти кад је освануо.
ев' пошета Богићевић Анто
по Лозници по бедену граду;
Анто гледа свуда око града,
јесу л' Турци ишта узмакнули;
Турци нису ништа узмакнули,
већ се граду ближе примакнули.
Кад то виђе Богићевић Анто,
препаде се Богићевић Анто,
па процвиље из грла бијела,
цвили Анто како љута гуја,
како љута гуја под каменом;
вели Анто: "Јао моја мајко!
Мили бого, што ли ћу ти јако?
Сад ће Турци Лозницу узети,
ми војводе главе погубити,
сиротиња муке допанути;
ја не жалим, нит' се тога страшим,
ми војводе што би изгинули,
али што ће наше јадне душе -
душе неће виђет божјег лица:
сиротиња с нас муке допада."
Ту му дође Поцерац Милошу,
крвава му сабља до балчака
и десница до рамена рука,
сијекући око града Турке;
Милош тјеши Богићевић Анту:
"Ја мој брате, Богићевић Анто,
немој тужит, не плаши Србова,
еда бога и богородице!
Како смо се побили с Турцима,
ево има шест година дана,
ђе гођ смо се с Турцим' ударили,
свагђе јесмо Турке разбијали:
добре коње у срму облисмо,
у скерлет се чоху обукосмо,
све од Турак' што смо добивали;
еда и сад Турке разбијемо,
од Турака шићар добијемо!"
Ал" бесједи Богићевић Анто:
"А мој брате, Поцерац Милошу,
досад смо се с Турцим' ударали:
кад на Турке огањ оборимо,
одмах почну Турци узмицати,
а сад Турци узмакнути неће;
је ли бојак три бијела дана,
је ли ово ватра без престанка?
Ништа Турци узмакнути неће,
већ се ближе прикучују граду,
на Лозницу нагло ударају:
сад ће Турци Лозницу отети,
ми војводе главе погубити,
сиротиња муке допаднути.
Слатки бого, што ли ћу ти јако?"
Ал' ево ти Бакал Милосава,
крвава му сабља до балчака
и десница до рамена рука,
сијекући око града Турке;
Бакал кара обје војеводе:
"Не будал'те, двије војеводе:
ил' сте луди ил' сте се препали?
Што се, болан, 'нако не владате
ко су с' старе војводе владале?
Ђе је вама дивит и хартија?
Што ви ситну књигу не пишете,
не пишете, па је не шаљете
б'јелу Шапцу, Лазаревић Луки,
команданту од Шапца бијела,
нек вам даде индат у Лозницу?
Другу пиш'те, Чупићу пошљите,
трећу пиш'те шеру Парашници,
голом сину Зеки буљубаши:
та они су на гласу јунаци,
њих се боје сви Турци Бошњаци:
ако нама од њих помоћ дође,
нека знате, разбићемо Турке."
Кад то чуо Богићевић Анто,
та онда се пера осјетио.
Узе Анто перо и хартију,
дркћу руке, писати не може,
веће даде Поцерцу Милошу:
"Нај ти, побро, Поцерац Милошу,
нај ти, побро, перо и хартију,
књигу пиши, ја ћу говорити."
Узе Милош дивит и хартију.
Милош пише, а говори Анто.
'Вако Анто у књизи говори:
"Господару, Лазаревић Луко,
ја из Шапца српски коменданте!
Или чујеш, болан, ил' не чујеш?
Или за нас хајеш ил' не хајеш?
На Лозницу Турци ударили
и прве нам шанце освојили
и по њима адет поставили
(по бедену удрили барјаке),
и у њима амаз проучили,
а Лозницу града опасали;
нагло Турци на град ударају,
за беден се руком прихватају, -
Лозница се из темеља креће,
хоће Турци Лозницу узети.
Да ти видиш, Лазаревић Луко,
ја каква је сила у Турака
и какви су коњи у Турака!
Још да Турци пију рујно вино.
рујно вино јал' бистру ракију,
би нагнали своје добре коње,
би Лозници на беден скакали;
ал' не пију вина ни ракије,
па уздама коње пометају.
Дај нам индат до неђеље прве,
ако ли нам не дадеш индата,
ја индата до неђеље прве,
када буде у свету неђељу,
ја ћу Турцим' предати Лозницу;
бранити се више не можемо."
Оде књига Шапцу бијеломе.
Учи књигу Лазаревић Луко,
учи књигу, грозне сузе лије;
другу Луко на кољену пише,
те је шаље бијелој Лозници.
а на руке Богићевић Анти,
и свом побру Бакал Милосаву
и Милошу, крилу од Поцерја:
"Чујете ли, до три војеводе:
браните се, не дајте Лознице
ја у Турке, у проклете руке!
ис дај града без велика јада,
без прољева крви од Србина;
неће проћи три бијела дана,
стићи ће вам помоћ са свих страна,
виђећете јада од Турака."
Оде књига бијелој Лозници.
Оде Луко друге књиге писат:
прву пише, шаље у Љешницу
ев' из Борка Симеуну кнезу:
"Симеуне, биоградски кнеже,
не распусти биоградске војске,
у Љешници дочекаћеш мене:
Лозница нам у невољи цвили,
ваља дават индат у Лозницу
и србињске избављати душе
од Турака, из нечисте руке!"
Другу пише, те Чупићу шаље:
"О Чупићу, Змају од Ноћаја,
војску купи, хајде у Љешницу,
Лозница нам у невољи цвили."
Трећу пише, шаље Парашници,
голом сину Зеки буљубаши:
"Голи сине, буљубаша Зеко,
дед устани и голаће крени,
да си брзо у б'јелу Љешницу,
Лозница нам у невољи цвили."
Трећу пише, те Катићу шаље:
"О војводо, Катић Симеуне,
деде крени твоје Прекодринце, -
ти си џаба господство добио,
сад ћ' у тебе срећу окушати;
да си брзо у Љешницу б'јелу,
Лозница нам у невољи цвили, -
онђе ћу те виђет код Лознице,
онђе ћу ти хљебац поклонити."
Кад Чупићу ситна књига дође,
Чупић учи, грозне сузе лије,
главом маше, зубима шкргуће,
јер је Чупић тешко обољео,
и тешко га болест опхрвала
па се коња држати не може.
Викну Чупић слуге и дворане:
"Чујете ли, моје вјерне слуге,
трч'те боље по богатој Мачви,
поздравите моје буљубаше:
побра Луку, Јосиповић Перу,
с Богатића Ковић Михаила,
а од Дрине Бјелић Игњатија,
и поздрав'те Срдана Илију;
моји момци, лави одабрани,
јаш'те коње, хајте у Љешницу,
војску куп'те по богатој Мачви,
хајте листом у Љешницу б'јелу:
Лозница нам у невољи цвили!"
Буљубаше кад чуше Чупића,
сви скочише на ноге јуначке
и по Мачви војску покупише,
без Чупића лавови одоше.
Луко купи око себе бојску
ја по Шапцу и около Шапца,
по Посављу око воде Саве,
по Тавнави и по Поцерини;
намах Луко покупио војску.
У Љешницу шанцу дојездише
једног сата а једног минута,
поглавице уједно дођоше,
у по с' ноћи онђе састадоше.
Једнако је бојак на Лозници:
пушке праште, а топови гуде.
испод неба лијећу лубарде:
све баљемез баљемеза виче,
а лубарда лубарду дозива.
Ту Србињи спавати не могу;
уста Луко, пође по логру,
па он себи зове поглавице:
"Чујете ли, српске поглавице,
и ви браћо, мали и велики,
послушајте што ћу бесједити:
ако бог да и богородица
те се сјутра с Турцим' ударимо.
дете, браћо, да се не издамо!
Ко издао, издало га љето,
бијело му жито не родило,
стара њега мајка не виђела,
њим се мила сестра не заклела!
Јоште, браћо, да вам ово кажем:
који би што у боју добио,
да добије везирово благо,
нека другу не даде хисета, -
проклет био, ко од њег' искао! -
свако себи нек шићара тражи.
Хајте, браћо, бијелој Лозници,
оно ј' тежак бојак без престанка."
То рекоше, на ноге скочише,
сви коњици коње посједоше,
а пјешаци пушке докопаше;
све с' коњици по два поређаше,
а пјешаци по два загрлише;
поглавице напријед пођоше.
Из Љешнице у поноћи пошли,
па на Јадар воду ударише,
док Србињи Јадар пребродише;
први Србљи у Руњане дошли,
јошт пошљедњи Јадар прелазаху,
у Руњаним' ишчекат се хоће
код студене воде Теферича, -
у руњанским зеленим шљивацим',
и у по хладу попадала војска:
ко с' угријо, водом с' расхлађује,
ко је жедан, хладну воду пије,
ко водицу, ко љуту ракију;
пјешадија у пушке загледа,
а коњици колане притежу,
на Лозницу попријеко гледе.
Опет Луко пође по логору,
стаде Луко разређиват војску,
куд ће који ударит поглавар;
'вако рече Лазаревић Луко:
"О из Борка кнеже Симеуне,
ти удари јунак од истока,
од истока са својега сента,
уза Штиру, уз воду студену;
а бимбаша, Катић Симеуне,
ти удари пољем од Липнице,
ту ћ' у тебе срећу окушати.
Голи сине, Зеко буљубаша,
добро чувај брда и Гучева,
утећи ће у планину Турци;
а ја одох с мојом кумпанијом
откуда су понајтјешњи кланци,
од запада покрај воде Дрине.
Ви мачвански, чујте, буљубаше,
Чупићеви лави изабрани,
кад Чупића међу вама нема;
ви хоћете друмом ударити,
ево друмом најнапред на Турке:
ни најприје заметните кавгу,
нека буде сваколика кавга
на онога Срдана Илију
и нек буде срећа Срданова."
То рекоше, па се посулише,
сваки своју страну разматраше;
ал' је мука на бој ударити.
Турци бију једнако Лозницу,
три војводе по Лозници ходе;
ев' погледа Милош у Руњане,
Милош најпре Србе опазио,
па дозивље Богићевић Анту:
"Побратиме, Богићевић Анто,
кака ј' војска па брдим' руњанским?
Ако оно Турцим' индат иде
и још оно буде турска војска,
нико неће остат од Србина,
српска ће се св'јећа утрнути;
ако л' оно буде српска војска,
тере нама сада индат стигне,
сад ћеш виђет јада од Турака.
Деде узми дурбин од биљура,
не би л' војску на дурбин познао.
Узе Анто дурбин од биљура, -
у шљивике руњанске погледа,
и познаде да је српска војска,
и познаде Лазаревић Луке;
а код позна Богићевић Анто,
он казује Милошу Поцерцу:
"О Милошу, нама индат дође:
ено Луке, славна коменданта."
Онда рече Поцерац Милошу:
"Побратиме, Богићевић Анто,
ти обуци све турске хаљине
и ти узми три четири друга,
кроз турску се војску прокрадите.
па идите у руњанске башче:
ако Србља буде са јабане,
те не знаду откуд удрит ваља -
ваља теби уредити војску."
Кад то чуо Богићевић Анто,
узе Анто три четири друга,
обукоше све турске хаљине,
па на добре коње посједоше,
кроз турску се војску прокрадоше
и одоше баш пред српску војску.
Кад с' машише брда руњанскога,
од Турака нико их не виђе
разма један паша Али-паша;
Али-паша Турцим' бесједио:
"Јењичари, моја ђецо драга.
ен' утече градска поглавица,
од Лознице Богићевић Анто,
јал' утече јал' по индат оде:
сад јуришом хајте на Лозницу,
готова је бијела Лозница."
А кад, болан, Турци халакнуше
и Лозницу града опасаше:
туку града са четири стране:
с једне стране топовима туку,
с друге стране бојним лубардама,
с треће стране лагум поткопали,
а с четврте јуриш без престанка!
Трчи Милош по Лозници граду,
око себе Србадију храбри:
"Не бојте се, Србљи браћо драга,
пушке пун'те, а туците Турке,
сад ће нама лијеп индат стићи,
виђећете јада од Турака."
Какав огањ гори на Лозници,
црвен пламен до неба свезали!
Дође Анто српскоме логору,
опази га Лазаревић Луко,
пред Анту је Луко потрчао,
са Антом се у образ пољуби,
немају се кад за здравље питат,
веће рече Лазаревић Луко:
"Како ј', брате Анто, у Лозници?"
Анто проли сузе низ образе,
Антонија нема шта казиват:
"Видиш, Луко, како ј' у Лозници!
сад су Турци ушли у Лозницу,
па се саде кољу по Лозници;
већ потец'те, ако бога знате!"
Онда Луко викну поглавице:
"А Србињи, свак на своју страну!"
Па коњици коње посједоше,
а пјешаци пушке загрлише,
па Лозници граду потекоше:
најнапријед Срдане Илија
и пред њиме Пурко барјактару:
он пјешице свилен барјак носи,
барјак носи, војсци калаузи,
а Илија за њим на ђогату.
Најпре Турци виђеше Илију
и пред њиме Пурка барјактара,
па се Турци тада препадоше
кад Илију за собом виђеше,
па се Турци натраг окренуше,
не би л' како узбили Илију,
на Илију огањ оборише;
ал' Илија успрегнути не хће,
већ подвикну ко да пије вино,
па на Турке јуриш учинио;
са свих страна Србљи ударише,
једнолико сложно ударише
и на Турке огањ оборише:
капо грозна киша из облака,
тако с' просу пушка од Србаља.
Кад го виђе Поцерац Милошу,
он на граду отворио врата,
па из града јуриш учинио,
са свих страна забунише Турке.
Боже мили и богородице,
кад се двије ударише војске,
једно српска, а друго је турска:
стоји пика тананих пушака,
стоји јаук рањених јунака;
ето гребу мачи гребештаци,
ен' шкргућу кости од јунака;
јека стоји убојних топова,
земља јечи, ведро небо звечи,
а све зељош зељоша дозива -
виш' њих јарко помрчало сунце
од онога праха и олова!
Турци даше плећа, побјегоше
Дрини води хладној на обалу:
ето паше на ноге скочише,
а на добре коње посједоше,
Дрини води хладној утекоше;
оставише убојне топове
и џебану, што је за потребе,
а бубњари бубњеве бацише,
и свирачи свирале бацише,
побацаше зиле и борије,
погубише ситна ћиманета.
Мили бого, чуда големога,
да се коме чуда нагледати
како српске сабље сијевају,
мртве турске главе зијевају!
Ту не оста Србљин у дружини
који турске не одс'јече главе.
Што Турака од сабље утече,
на Дрину их воду наћераше.
Колика је Дрина вода хладна,
а на њојзи нигђе брода нема, -
ту је Турчин тада пребродио
ђе је који доспјети могао.
Преко Дрине мало ко пријеђе,
камо чудо што у Дрини оста!
Дрина вода не тражи тефтера,
веће ждере без броја јунаке.
Бого мили и богородице!
откако је постала Лозница,
нису љепше Србљи задобили
него тада кад разбише Турке,
од Турака шићар задобише.
Ова пјесма св'јема Србињима,
од мен' пјесма, а од бога здравље!Луко Лазаревић и Пејзо
Још ни зоре ни бијела дана,
Али-паша Дрини води дође,
дође паша и доведе војску,
поред Дрине разапе шаторе,
па се паша покрај Дрине шеће,
а титра се златним буздованом
ко ђевојка зеленом јабуком,
у балчак се сабљи покуцкује.
а на Мачву попријеко гледи,
па се паша и сам разговара:
"Док ми војска из дубљине дође.
Дрину воду пребродићу хладну,
прегазићу сву богату Мачву,
Китог проћи и у Шабац доћи
у дворове Лазаревић Луке,
хоћу њему назват добро јутро:
ал' у зо час по ме, али по њга,
по једнога добро бити неће!"
То говори паша Али-паша,
то говори, ал' бога не моли,
веће мисли тако да уради.
Ал' бесједи Пејзо Мехмед-ага:
"Господине, пашо Али-пашо,
ев' у нашој Босни каменитој
има, пашо, тридест капетана,
и имаде седам паша малих
и велики паша учтуглија;
у свакога има по ђевојка,
у ког шћерца, у ког мила сеја.
рад је сваки да ми је поклони,
сваки жели да ме зетом зовне;
ал' сам богу јемин учинио
да с' Туркињом оженити нећу,
него ћу се оженит влахињом:
из Поцерја главитом ђевојком,
којано је б'јела и румена,
која пије вино и ракију;
та њом ћу се јунак оженити,
влахињу ћу младу обљубити
на срамоту Лазаревић Луки
и Чупићу, који Дрине чува.
Веће, пашо, драги господине,
дај ти мени до два поглавара:
прво, дај ми Осман барјактара,
друго, дај ми Тузлу капетана
и дај мени три хиљаде Турак'
на хатима, а под миздрацима,
да ја пређем преко воде Дрине,
да прегазим сву богату Мачву,
ла осванем у Поцерју славном,
да поробим села испод Цера,
да запалим цркву Петковицу,
па ћ' оданде удрит низ Тавнаву,
Тавнаву ћу попалит до Саве,
уза Саву у Шабац ћу доћи;
л ти хајде Шапцу бијеломе,
онђе мене хоћеш дочекати,
онђе с', пашо, саставит хоћемо."
Кад то чуо паша Али-паша,
то је паша једва дочекао,
па му даде до два поглавара:
једно. прво, Осман барјактара,
друго даде Тузлу капетана;
изабра му три хиљаде Турак'
на хатима, а под миздрацима,
па овако Пејзи говораше:
"Пођи збогом, Пејзо-Мехмед-ага!
Попалите села испод Цера,
све мушкиње под мач ударите,
а женскиње под робље довед'те;
док ми војска из дубине дође,
и ја хоћу Дрину пребродити,
Мачву прећи и сву поробити,
Китог проћи и у Шабац доћи;
онђе Пејзо, да се састанемо."
Одатле се Пејзо подигао,
а по ноћи Дрину пребродио;
и ту Пејзи бог и срећа даде,
српска њега не привиђе стража.
Ос та паша Дрине чувајући,
оде Пејзо у Поцерје славно.
Кад се д'јели срећа и несрећа,
тавна ноћца од бијела дана,
у Поцерју освануше Турци
код бијеле цркве Петковице,
Петковицу опколише Турци,
игумана старца затекоше,
три му ђака млада посјекоше,
а тројица у гор' утекоше;
игумана жива ухватише,
манастирско благо покупише.
Како Турци добро задобише,
више Турци у села не хћеше;
игуману руке савезаше,
па га туку перним буздованом,
пјешке њега поред коња гоне;
па се Турци паши повратише.
Кличе вила прије јарког сунца,
саврх Цера, високе планине,
дозива ти српскоме логору,
украј Дрине шанцу Бадовинцу,
из логора зове поглаваре:
прво зове Лазаревић Луку,
друго зове Чупића Стојана:
"Жље заспали, српске поглавице,
жље заспали, зао сан уснили!
Тешко су вас преварили Турци.
Петковицу поробили цркву,
Исаију старца ухватили, -
бијеле му савезали руке,
манастирско одузели благо,
три су њему ђака погубили,
а тројица у гору утекла.
Ви спавате, за то и не знате!
Је ли вама од бога грјехота,
а од људи покор и срамота?
Ђе је ваша хвала и јунаштво?
Што чините, јер се не бијете?"
Кад то чуо Лазаревић Луко,
он се пљесну руком по кољену,
скерлет-чоха пуче на кољену.
па се скочи, припаса оружје
и повика Чупића Стојана:
"А на ноге, Чупићу Стојане,
тешко су нас преварили Турци:
Мачву прешли, очли у Поцерје.
Петковицу поробили цркву,
Исаија заробили старца,
а још може више јада бити;
већ мој брате, Чупићу Стојане.
ти припаши свијетло оружје,
па ти узми војске понајвише,
па се спусти покрај воде Дрине.
тврде страже покрај воде врзи.
да не може птица пролећети,
а камоли татар прокасати
и од Босне књигу пронијети:
бојати се Осман капетана
из Градачца, из бијела града.
да богате не пороби Мачве;
па кад дођеш шеру Парашници,
ти поздрави Зека буљубашу,
нек устане Зеко буљубаша
и нек креће голаће јунаке,
поред Батра воде нек постави
тврде страже, све једну до друге.
Чупић скочи, припаса оружје.
узе Чупић понајвише војске,
па се спусти покрај воде Дрине.
тврде страже на бродове баци;
када дође шеру Парашници.
он поздрави Зеку буљубашу:
уста Зеко и голаће крену,
тврде страже покрај Батра баци.
Да какви су голаћи јунаци:
убили би под облаком ждрала.
а камоли на земљи јунака!
Како би их Осман преварио!
А кад страже тврде поставише,
стаде Луко пребирати војску:
узе себи четрдест коњика
и стотину младијех пјешака,
и поведе Глухца Михаила,
и поведе Марка из Штитара:
Милосава води ради дике,
ради дике и рад разговора,
а Штитарца Марка рад јунаштва;
и поведе Глухца Михаила,
који сјече мачем без разлога,
и поведе Гркинића Ђорђа,
когано је на сабљу отео
од Турака. из ропства турскога,
и држи га као свога сина, -
који Луку свлачи и облачи
и свиленим опасује пасом.
Пође с њима четрдест коњика
и стотина младијех пјешака;
оде Луко уз ту воду Дрину,
да обиђе шанац у Љешници
и у шанцу свога брата Ђуру,
свога брата Ђуру капетана,
да га млада не преваре Турци.
А кад Луко Новом Селу био,
ђе су Турци Дрину прегазили,
још се Турци повратили нису;
кад су Турци Мачву прелазили,
па плочама траву однијели, -
стаде хука Луке око пута.
Јоште Луко пута истражује,
а Турци се пољем помолише,
савезана игумана воде;
није шала. три хиљаде Турак',
а у Луке четрдест коњика
и стотина Србина пјешака!
Кад је Луко опазио Турке,
препаде се Лазаревић Луко:
"Мили бого, та што ћу ти јако:
на злу ти се мјесту затекосмо,
у равноме пољу широкоме;
ђе не има ни трна ни грма!
Нас је мало, а много Турака:
да с' бијемо, разбит не можемо,
да бјежимо, утећ не можемо;
шуме нема да се заклонимо,
већ можемо лудо изгинути.
Веће, браћо. стотина пјешака,
сваки своју пушку потпрашите,
покрите се по зеленој трави,
па пушака метати немојте,
нека за вас Турци и не знаду;
ми коњици одосмо пред Турке,
па ће Турци на нас ударити,
ми с' пред њима измаћи хоћемо,
к вама ћемо Турке напустити;
ии гледајте сваки по једнога,
па на Турке огањ оборите,
са пламеном Турке забуните,
а ми ћемо сабље повадити
и у Турке јуриш учинити:
не би л' како Турке забунили,
не би л' старца од Турак' отели."
Тако Луко Србље сјетовао.
Пјешаци се по трави покрише,
оде Луко су четрдест друга,
коња љути, а пред Турке иде.
Како Турци опазише Луку,
одмах Турци Луку познадоше.
па говори Пејзо Мехмед-ага:
"Ти си, курво, Лазаревић Луко!
Што сам хћео, то сам удесио.
с тобом ћу се, курво, огледати."
Трже Турчин сабљу димишћију.
Трже сабљу у лијеву руку;
* Кажу да је Пејзо био шуваклија. |
али Луко Пејзе не познаје,
него мисли да је Али-паша,
па се њему јуначки јављаше:
"Ја сам, курво, пашо Али-паши!
Жена био ко ти побјегао!"
Трже Луко сабљу у десницу.
један другом добра коња пусти;
доиста се ударити хћаху,
ал' Србини не дадоше Луки.
већ с' утјече један пред другога.
да Србима Луко не погине,
Србима је жао поглавара;
утјече се Бакал Милосаве,
на јагрзу коњу високоме,
па говори Лазаревић Луки:
"Побратиме, Лазаревић Луко.
ја ћу за те на мејдан изаћи,
ти ћеш мене прије покајати!"
Трже Бакал сабљу у десницу,
па полеће Пејзи Мехмед-аги,
ал' тек што се коњи сустигоше.
а јунаци да с' сабљам' ударе,
а Бакала срећа изневјери:
под Бакалом јагрз посрнуо,
паде Бакал пред коња у траву.
Бакал паде, а Пејзо допаде,
да Бакалу одсијече главу;
ал' се Бакал и пјешице брани
бритком сабљом и десницом руком.-
бјежи Бакал около јагрза.
Када виђе Лазаревић Луко
ђе ће Турчин посјећи Бакала,
скиде Луко пушку крџалинку.
којано је обљевена златом
од јалмана до горњег нишана.
на којој је тридест белензука
све од чиста жеженога злата,
паразлама од тридест дуката;
на којој је до дванаест слова,
свако слово у крв окаљено,
на јуначко т'јело нам'јењено, -
она бије сваку амајлију;
па је Луко онда говорио:
"Та не бој се, брате Милосаве,
тај те Турчин ље погубит неће
нит' ће виђет буле ни матере!"
Крџалинки живу ватру даде;
пуче шара, пуста остат неће,
те погоди Пејзу Мехмед-агу,
погоди га под грло бијело,
закла Пејзу као јагње б'јело;
Пејзо паде са коња у траву,
ал' долеће Осман барјактару
с голом сабљом у десници руци
да Бакалу одсијече главу,
па му не да јагрза узјахат;
Бакал бјежи око коња свога,
на се Бакал и пјешице брани;
ал' би њега Турчин погубио,
у Бакала вјерна слуга бјеше:
Павлић момче из града Мостара,
когано је Бакал отхранио
уз кољено ко рођеног сина
зарад бога и заради душе, -
Павлић собом заклања Бакала,
заклања га собом и вранчићем;
младо д'јете, одвише слободно,
трже Павлић двије пушке мале,
у Османа обје окренуо:
"Стан'. Турчине, куд си насрнуо:
нећеш згубит мога господара
док је моје на рамена главе!"
Обје пукле. Османа згодиле,
синџирли га зрна ударила,
у Османа срце истргала.
Кад падоше двије поглавице,
онда Турци натраг устегнуше;
у то доба Бакал Милосаве
узјах' коња, па поћера Турке,
ал' повика Тузла капетане:
"Јао, Турци, моји јењичари,
нема Луко већ четрдест друга,
а нас има три хиљаде равно,
ето јако што се од нас ради!
Јалах. курдаш, јуриш на душмана!"
Тад се Турци опет повратише,
на коњике српске јуриш чине,
Србљи сташе пред њима бјегати:
та не бјеже да Турцим' утеку,
неће маме Турке на пјешаке.
А кад Србљи Турке домамише,
намах пуче од стотине Срба,
намах пуче стотина пушака,
мртвих паде стотина Турака,
погибе им Тузла капетане;
а Србињи онда јуришише;
Турци сложно огањ оборише,
под Штитарцем убише ђогата,
под Ђорђијем убише дората -
ево Ђорђе пјешице измаче,
а Штитарца ђогат притиснуо;
на Штитарца Турци долећеше,
лежећива да га посијеку.
Јадан Марко лежећи се брани:
бритком сабљом и лежећи маше,
око себе рашћерује Турке.
Доиста би Марко погинуо,
ал' опази Глухац Михаило
ђе су Марка забунили Турци,
трже мача Глухац Михаило,
па кроз Турке јуриш учинио:
док до Марка путе просијече,
седамнаест Турак' посијече:
с друге стране Пушибрк Остоја:
док Остоја путе просијече.
десет турских глава одсијече;
те Штитарца с коњем опростише.
Кад се Марко ногу докопао,
кано соко крила на планини,
па поћера Турке на алаје, -
све разбише Турке на алаје,
даше Турци плећа, побјегоше.
а на Дрину воду нагазише,
одведоше Исаију старца.
Од Турака много и утече,
а много их и онђе остаде:
седамнаест погибе Србина. -
оста мејдан Лазаревић Луке.
Како Турци Дрину пребродише.
Али-паша далеко их виђе,
мало ближе пред њих истрчао:
"Јала, кардаш, како ј' у Србији?"
Турци њему невесело веле:
"Али-пашо, сиња кукавицо,
никако је у Срб'ји по Турке!
Колико смо тебе говорили
да не шаљеш војске преко Мачве!
Та ђе ти је Пејзо Мехмед-ага,
и ђе ти је Осман барјактару,
и ђе ти је Тузла капетане,
које Босна нигда стећи неће?
Погуби их Лазаревић Луко
су својијех четрдест коњика!
Још да бјеше Чупићу Стојане,
не би тебе гласник Дрине прешо.
нит' би имо ко глас донијети
да ти каже каконо је било."
Откако је свијет постануо,
није Србин Турке дочекао, -
мало Срба, а много Турака! -
разма тада Лазаревић Луко
што дочека Турке код Новога
* тј. села |
и погуби Пејзу Мехмед-агу
о Крстову дану јесењему.
Ова пјесма свима Србињима.
од мен' пјесма, а од бога здравље!Хвала Чупићева
Често књиге земљу прелазише
од Тополе, села поносита,
од онога Петровића Ђорђа,
од Ђорђије, од Србије главе,
на господу и на војеводе,
на кнезове и на буљубаше:
"Весел'те се, ђецо Србадијо,
амо Турке јесам поб'једио:
на нашему шанцу Делиграду
разбио сам царску султанију;
ал' су Турци брижни и срдити,
отишли су земљи по ћенару,
невјерници јесу свагда Турци,
чувајте се од Босне поносне,
отуда ће Турци ударити,
чувајте се, да вас не преваре!"
Прву књигу Шапцу граду посла:
"Попе Луко, моја десна руко,
добро чувај Посавине славне,
Посавине и Тавнаве, Луко.
да ми Турци роба не одведу -
за роба ћу тебе погубити."
Другу пише, те у Јадар шаље,
у Лозницу Богићевић Анти:
"Војеводо, Богићевић Анто,
учувај се од града Зворника,
да тебека Турци не преваре:
добро чувај Лознице и Јадра,
а од Јадра не пусти робиње -
за роба ћу тебе погубити."
Трећу пише, у Поцерје шаље,
свом посинку, Поцерцу Милошу:
"Мој посинко, Поцерац Милошу,
добро чувај Цера и Љешнице,
да тебека Турци не преваре,
из Поцерја роба да не воде -
за роба ћу тебе погубити."
Књигу пише, те је шаље Ђорђе
ев' Чупићу, Змају од Ноћаја:
"Ој Чупићу, Змају од Ноћаја,
извуци се, море, иза бара,
па се свагда украј Дрине нађи;
добро чувај Мачве и Подриња,
да тебека Турци не преваре,
да из Мачве роба не изведу -
за роба ћу тебе погубити."
Кад Чупићу ситна књига дође,
учи књигу Чупићу Стојане,
другу Стојан на кољену пише,
те је шаље у село Тополу,
а на руке Петровићу Ђорђу:
"Ој ти Ђорђе, од Србије главо,
ја с' не бојим цара силенога, -
пуст' их на ме ако су ти тешки!
Турци на ме ударит не смију
док ј' у мене мојих капетана
и момака. лава одбранијех,
кој' б' на ватру живу ударили:
док ј' у мене првог капетана,
капетана побратима Луке,
он с' не боји једнога везира;
па док ми је другог капетана,
капетана Ковић Михаила,
он с' не боји другога везира;
па док ми је трећег капетана,
да од Дрине Б'јелић Игњатија,
он с' не боји трећега везира;
па док ми је Срдана Илије,
кој' с малијем боја бити неће.
веће жели да на трумпу удри -
он с' не боји четвртог везира;
па док ми је голог сина Зеке.
голог сина Зеке капетана,
и његових голаћа јунака.
он с' не боји петога везира:
па док ми је слугу одбранијех.
одбранијех, лава избранијех.
кој' на ватру смију ударити:
па док ми је Сићића Маринка,
и док ми је Шуманца Васиља,
па док ми је Латковић Јована,
и док ми је Нинковић Јовице,
па док ми је Кара Михаила.
ето Кара из луга Китога,
и док ми је Шиша Михаила.
и док ми је-Ђорђа с Бјелотића.
па док ми је Гаџуљић Стјепана -
он без кавге ручати не може:
и док ми је Качкина Стевана;.
и док ми је лава одбранога,
кога гојим у двору мојему,
од Сријема писара Андрије;
па док ми је мог коња дората,
и док ми је сабље маџаркиње. -
ја 6' на цара јунак ударио,
лави би му чадор бастисали;
бога молим да ударе Турци."
Оде књига Петровићу Ђорђу.
учи књигу Петровићу Ђорђе,
и то Ђорђу врло мило било,
од милине на ноге скочио
и 'вако је Ђорђе говорио:
"Хвала, синко, Чупићу Стојане.
нисам знао што под скутом држим:
кад без мене можеш војевати.
сад ја, синко, могу почивати:
да би тако, Стоко, и не било.
доста мени што говориш храбро."Удар на село Рогаме
(1809. год. мјесеца јулија)
Збор збориле аге подгоричке
на сараје бега Абдовића,
међу њима два брата Крњића,
Бећир-ага с Крњићем Муратом:
"Хвала богу, наша браћо Турци.
овако нам живовања нема
од Пипера, Брда крвавога.
од Рогама, села пиперскога;
оградише града према града.
без тестира цара и везира,
према наше силне Подгорице:
но ћу брата оправит Мурата
ла отиде Скадру бијеломе,
у нашега на Скадру везира
н Хасана. слуге везирова,
да му даду Арбанију љуту.
да похарам села на Рогаме."
Како се је Туре захвалило.
тако бјеше зором подранило,
дебела се хата дохватило,
па отиде Скадру бијеломе,
дикле дође пред два господара,
ге им паде у скут и кољено.
Питају га до два господара:
"А, Мурате, наша вјерна слуго,
шта ти просиш у два господара?
Али ти је спензе нестануло,
ал' ћеш твоје мијењат хаљине?"
На то Туре сузе пропануле:
"А помагај, драги господаре:
није мени спензе нестануло,
нит' је мени хаљина мањкало,
но каури мене одољеше,
оградише града према града,
а бијеле куле на Рогаме, -
без тестира цара и везира, -
затворише нашу Подгорицу;
но ја иштем у вас господарах
да ми војску дате Арбанију,
да Рогаме села разоримо,
да не чине града према града."
Но говори од Скадра везире:
"О Мурате, моја вјерна слуго,
не смијем ти дати вељу војску
од владике и Црногорацах,
но ти дајем агу Асан-агу,
да покупи војску Арбанију.
да похара село на Рогаме."
Када зачу ага Асан-ага,
лакомо је Туре на кауре,
па од земље на ноге скочио,
шиље Хасан, купи војску брзо,
те покупи љуту Арбанију,
те покупи дванаест хиљадах,
одведе их пољем Ћемовскијем,
доклен варош Подгорици дође,
па Скакала више Подгорице;
па оправи Крњића Мурата:
"Ајде пођи варош Подгорици
на сараје бега Абдовића;
кажи бегу и брату Бећиру
да покупе варош Подгорицу,
да доведу пред војску Асану,
да ми воде војску на Рогаме."
Хитро га је Туре послушало,
те на дворе пође Абдовића,
каже бегу и брату Бећиру;
скупише му варош Подгорицу,
те је воде у војску Асану.
Отолен је војска окренула,
Рибницу је воду прегазила,
док Морачи води долазила.
под Златицу на Ограђеницу:
ту је Асан војску под'јелио,
на троје је војску разд'јелио,
на Рогаме војску оправио.
дивно Асан војску научио:
"Са три краја на село удрите,
да из села роба не утече
што најпрви огањ не убије:
ал' јуначко али женско буде.
све ми робље доведите живо,
да га водим у Скадар везиру."
Но не вели Турчин: "Ако бог да!"
мили боже ни дати му нећеш.
Окрену се силна Арбанија;
кад се близу села примакнуше.
не чекаше дневи од удара,
но удрише ноћу три сахата -
кад с три краја ударише војске;
најпрва је војска допанула
на чардаку Вуљина Лазара,
у чардак се Лазар намјерио
са јунаком Лукићем Стојаном,
па су пушке танке запалили:
пучу двије, четири падају.
Тадер сила село притиснула,
око кулах куће попалише,
сину огањ ка да грану сунце,
али куле Турци не виђаху,
Рогамњани дивно виде Турке:
док свануло и док зора била,
све бијаху према огњу Турке.
Кад свануло и кад зора дође,
ал' се све три војске саставише,
а удрише на бијелу кулу, -
два браћенца, два Симоновића,
бјеху скоро кулу направили,
од невоље сламом је покрили. -
па бијелу запалише кулу,
а у кулу три добра јунака:
једно бјеше Симоновић Мило,
са јунаком Лутовац Радојем.
и с Јованом сином његовијем.
Кад их стаде огањ горјет живи.
но Милутин говори ујаку:
"Мој ујаче, Лутовац Радоје,
али ћемо у огњу горети
али ћемо кулу отворити
да ни добре посијеку главе?"
Но говори Лутовац Радоје:
"Милутине, мио сестричићу,
ми од куле отворимо врата,
па удримо љутој Арбанији,
нека наше посијеку главе,
да их носе Скадру бијеломе:
ту су многе боље окапале,
а наше смо јутрос осветили."
Ал' повика из грла Милутин
на бијелу кулу Вучинину:
"А к нама се, браћо, обрните,
те гађите Малесију љуту,
јер је нама врата ухватила,
те чекају да сијеку главе."
У кулу су седам осам другах,
сваки пушке к њима обрнуше,
ге ми бију љуту Арбанију;
Арбанија врата оставила,
те из огња сва три искочише,
те у кулу Чукнића Савића.
Но да видиш муке и невоље:
па бијелу кулу Ненадића
усрнула љута Арбанија;
но у кулу бијаху јунаци:
од куле су отворили врата,
на искочи Грујинићу Томо,
те посјече Хотка барјактара,
унесе му на тавану главу.
Но је други јунак искочио
из бијеле Вучинине куле,
бјеше јунак Митар Ђоновићу,
да уграби од Турчина главу;
али турске пушке запуцаше,
оне пушке Митра погодише
и добру му главу посјекоше.
Таде помоћ од Пиперах дође,
од Завале, села пиперскога,
а пред њима Лека барјактаре,
а дозива кули Ненадића,
а на име Ненадина Ђура:
"Јес' у живот, Ненадићу Ђуро,
је л' ти ко жив јутрос освануо,
од велике силе песијанске?"
Но говори Ненадићу Ђуро:
"О Пипери, моја браћо драга,
још ми није ништа погинуло,
но све гине, браћо, турска војска;
но сад па њих, ако бога знате,
ко је јунак да сијече главе!"
Ал' повика Лека барјактаре:
"У њих, браћо, ако бога знате!
Ал' ћу данас посјећ турску главу
али моју данас изгубити!"
Халакнуше, бога споменуше,
Рогањани куле отворише,
тринаест им главах откинуше, -
поломи се љута Арбанија,
носе они мртве и рањене.
Но да видиш Грујинога Тома,
ћаше другу да уграби главу;
пуче тадер пушка арбанашка,
те је Тома дивно погодила,
међу очи у чело бијело;
пуче друга пушка арбанашка,
она рани Ненадића Ђура.
Тадер њима друга помоћ дође
од Стијене, ђеца Стијењани,
па за њима трећа помоћ дође,
а дођоше тридест Петровићах,
те с три краја војсци ударише,
вељу силу турску разагнаше.
Пуче једна пушка од Пиперах.
која добро Туре изабрала,
баш рођака Крњића Бећира:
паде Туре на међу бојева,
но допаде јунак од Рогамах,
од Рогамах Блажићу Новаче,
те Турчину откинуо главу;
у Морачу навалише Турке.
Но кад виђе Лека барјактаре,
ћаше жива да хвата Турчина,
али пуче пушка од Тураках,
те је Леки срце опалила.
Тадера су боја раздвојили,
а Пипери шемлак учинили.
Но дозива Ненадовић Ђуро
у ордију агу Асан-агу:
"Хасанаго, војсци серашћере.
право кажи, ема ми не лажи,
како смо те јутрос дочекали,
ко на ручак бјеше подранио
у Рогаме с твојом Арбанијом?"
Одговара ага Хасан-ага:
"Не ругај се, Ненадићу Ђуро,
затро си јутрос Арбанију,
сто и двадест изгуби ми другах.
ђе гођ бјеше крвава јунака
у цијелу моју Арбанију;
а рањеним ни броја не знамо,
ни њих пола издравити неће."
Овце Бајове
(око 1810. год.)
Силан ти се Турчин прошетива,
силан Турчин диздар Осман-ага.
по Клобуку по граду турскоме,
според њега добар каурине,
ускок добар Митровић Томане;
у шетњи се збором зађедоше.
Но говори диздар Осман-ага:
"Да, ускоче, Митровић Томане.
ка си скоро Томан ускочио
од простране ломне Горе Црне,
еда знадеш лијепа шићара,
да ми нашу војску окупимо,
дако оклен шићар дојавимо
ал' каурску главу донесемо."
Но диздару Томан говораше:
"О диздаре, мио господаре,
ја сам јуче из чете дошао
и шићар сам један уходио:
јесу 6'јеле овце издигнуле,
издигнуле овце трешњевачке,
издигнуле овце у Стопуде,
јере су им воде пресушиле,
па ми поје овце на Риђицу;
него хајде војску да купимо,
да удримо овцам' на Риђицу."
То зборише, на ноге скочише
и гу силну војску окупише;
пред њима је ускок окренуо,
проз Грахово војску преводио,
у Забрђе војску изводио,
изводио па ту починуше.
Него вели диздар Осман-ага:
"Устави се, Митровић Томане,
да идемо у Бјелош планину
да трешњевске овце уходимо,
а да сјутра на њих ударимо."
Устави се Томан са диздаром,
отидоше у Бјелош планину,
трешњевачке овце ухођаху;
кад виђеше три крда овацах:
овце б'јеле Пешикана Шуња,
н сокола Гавриловић Баја
и Михајла Вукадиновића.
Михајло је с Бајом код овацах
и дијете Пешикане Зеко,
нема Зеко до шеснаест љетах.
Кад ли овце уходише дивно,
у војску се диздар поврнуо,
на Риђицу војску изводио,
око воде дивно запануше.
Кад сјутрадан јутро освануло,
но овчари овце отворише,
пут Риђице овце обрнуше;
када бише с овцам' у Продоли,
но се добар јунак подигнуо,
јунак добар Пешикане Шуњо,
кренуо је Рисну на пазаре,
па рођака Баја дозиваше:
"Ако водиш овце на Риђицу,
е Риђица није нигда сама,
што нијесу око воде Турци, -
но прођите напријед овчари,
да Риђицу воду обидете,
да нијесу запанули Турци."
И Бајо је послушао Шуња,
зове Бајо Зека Пешикана:
"Хајде, Зеко, воду обидимо!"
Ма га соко Зеко послушао;
два јунака пушке дохватише,
када наврх воде дошли хладне,
него Бајо Зеку говораше:
"Пођи, Зеко, на воду Риђицу;
ако буду око воде Турци,
биће вода попивена хладна;
а ево ти моју вјеру давам,
ако би се Турци којасили
а и тебе, Зеко, обиграли,
данас ће те Бајо осветити!"
Ма јест јунак Пешикане Зеко:
по сриједи узе џефердара,
наврх воде излазио хладне;
кад погледа води у скалине,
ал' су води скале поквашене.
Тако Зеко ријеч проговара:
"Ево Турци око воде, Бајо!"
Ма га виђе диздар Осман-ага,
искрај воде ужди шеишану,
па погоди Зека Пешикана,
по десној га руци обранио,
од пушке се Зеко спотакнуо;
на њем Осман јуриш учинио,
да уграби главу Пешикана,
ма му не да Гавриловић Бајо:
изнад воде ужди џефердара,
те погоди диздар Осман-агу
баш под грло, ђе пуце запуча. -
паде Турчин усред воде хладне.
Ма је Бајо вриску учинио;
од Баја се Турци препадоше,
арамбашу свога изгубише,
са Риђице Турци побјегоше;
ма им Бајо бјежати не даје:
другом ужди Бајо џефердара,
те погоди Хасан буљубашу.
Ал' овчаре Бајо кликоваше;
кад ево ти дођоше овчари:
први дође Турчиновић Марко.
теке дође, ужди џефердара.
па погоди Ахмедагић Суља,
обије му ноге саломио, -
Турчин паде а Марко припаде.
уграби му главу и оружје.
Ал' ево ти Косовић Андрије,
ал' Андрија ужди џефердара.
те погоди Шарановић Јока,
а припаде, посјече му главу.
У толико присп'ју Заљућани;
пушку пали Кривокопић Ристо.
те погоди Салковић Омера
посред паса, не даде му гласа,
уграби му главу и оружје;
кад Михајло Вујадинов дође.
па Михајло ужди џефердара,
те бијесна погоди Турчина,
Туре добро, Јелезовић Анта.
Ма да видиш бијесна јунака,
а јунака Гавриловић Баја:
претијече Турке низ Забрђе,
три је главе Бајо откинуо
док остали дођоше овчари;
ма ни они не издаше Баја:
сваки редом уграбио главу. -
гоне Турке до дно Граховога;
Граховљани да их не отеше,
од њих ока не утече жива.
Вратише се натраг Црногорци:
кад дођоше на воду Риђицу,
окупише главах осамнаест
и лијепо рухо и оружје;
ту поштење дивно учинише.
Кула Караџића
(1812. год. мјесеца марта)
Полећела два врана гаврана
од Дробњака. од племена јака,
од Петнице, божје злосретнице,
од крваве куле Караџића.
Све Дробњаке тице прелећеше,
у широко Гацко улећеше,
по Гацку се тице развијаше.
развијаше, па и попадаше
на дворове Хица барјактара.
Од двора их нико не виђаше,
до кадуне Хица барјактара,
па покупи дрвље и камење,
те ћераше двије тице вране:
"Иша, врани, обиљежје грдно,
ђе падате, добра бити неће!"
Него тице прегнати не може,
па их поче була запитиват:
"Откуд сте ми јутрос долећели?
Еда ве је срећа донијела
од Дробњака, од племена јака?
Виђесте ли пашу Миљевину
н са и-име Ченгић Смаил-агу,
уз њег' мога Хиџа барјактара,
а за њима осталу ордију?
Је л' удрила војска на Дробњаке,
јесу л' Турци Дробњак опалили,
јесу ли се главах накидали
и живијех робах нахватали?
Је ли Хиџо кога уфатио,
како што се мени захвалио
да ће влашку главу откинути
и живога роба заробити?"
Један гракну, други одговара:
"О кадуно Хиџа барјактара,
ради бисмо праве гласе казат,
ма нећемо, но како је било!
Ми смо јутрос тице од Дробњака,
и виђесмо многу турску војску
и пред војском турске поглавице,
и твојега Хиџа барјактара,
на Дробњаке јутрос ударише:
а Дробњаци, махнити јунаци,
на живи их огањ дочекаше,
турску војску натраг повратише;
но им змија удри испријека,
испријека преко Крновога,
од Никшића Осман капетане
и за њиме од Никшићах Турци;
у Дробњаке Турци уљегоше,
и Дробњаке огњем изгорјеше,
до крваве куле Караџића;
у кулу се Шујо затворио,
око Шуја неколико другах,
но га зове Ченгић Самил-ага;
"О војвода, Караџићу Шујо,
хајд' излаз'те да ми се предате."
Одзива се Караџићу Шујо:
"Мајде, Ченгић Смаил-ага, нећу;
никад ти се Шујо предат неће
док му буде на рамена глава."
Тадар ага хата нагонио
пут бијеле куле Караџића.
но га гледа Караџића Мимо,
зове Мимо Кандића Васиља:
"О мој брате, Кандићу Васиљу.
ти погледај агу на лабуда,
ка је к нама загон учинио."
Оно гледа Кандићу Васиљу,
па дохвати везену шишану.
на агу је нишан саставио,
а шишани живи огањ даје:
не погоди агу на лабуда,
но под агом хата дебелога, -
клече лабуд на прва кољена;
од њега је ага одскочио,
а пјешке се врну у дружину
и овако у дружину вика:
"Је ли влаха ал' Турчина овђе,
ал' ускока од Горице Црне,
ко ћ' уграбит хата рањенога -
честита ћу њега учинити?"
А то зачу један јунак добар,
јунак добар родом Црногорац,
од Бјелицах Горанов Михајле,
дората је коња закрочио,
а у руку барјак дохватио,
свилен га је барјак поклопио
саврх главе до зелене траве,
преко поља загон учинио
да уграби хата рањенога;
но га гледа Караџићу Мимо,
зове Мимо Кандића Васиља:
"Гледај, брате, Кандићу Васиљу.
на дорату онога јунака
те је на нас загон учинио."
А гледа га Кандићу Васиљу,
па у руке дохвата шишану:
"Не напријед, турски барјактаре.
ја сам пушку дивно напунио
убићу те, преварит те нећу!"
А Михајло ни хабера нема.
Тада Васиљ пушку опалио,
а Михајла дивно погодио,
сломио му бедре обадвије:
паде јунак низ коња дората,
звекнуше му празне бакрачлије.
Него Ченгић Смаил-ага виче:
"Је ли влаха ал' Турчина овђе
да уграби хата ал' Михајла -
честита би њега учинио?"
Оно слуша једно Туре зорно,
хоџа Сарић са дно Гацка равна,
он појаха хата дебелога,
а у руке дохвати барјака,
свилен га је барјак притиснуо,
барјак њега, а кита ђогата;
на Михајла загон учинио,
да уграби рањена јунака;
но га гледа Караџићу Мимо,
па га каже Кандићу Васиљу:
"Гледај, брате, Кандићу Васиљу,
преко поља хоџу под барјаком,
ка је хоџа нама наклонио."
Него виче Кандићу Васиљу;
"Ада, хоџа, куд си наклопио,
а нијеси друма угодио!"
Узе Васиљ везену шишану,
подиже јој четири каната,
на Турчина нишан саставио,
поштено му ватру прихватила
и хоџу је погодио дивно,
уврх главе међу очи црне;
пале хоџа с хата ђогатаста,
звекнуше му празне бакрачлије.
Опет Ченгић Смаил-ага виче:
"Је ли влаха ал' Турчина овђе
да уграби хата ал' Михајла -
честита би њега учинио?"
Сви гледају Хиџа барјактара,
а, кадуно, твога господара,
Хиџо гледат не шћеде никога,
но појаха вранца дебелога,
па свилени барјак раширио,
свилени га барјак поклопио
саврх главе до зелене траве,
а наклопи пољем широкијем;
но га гледа Караџићу Мимо,
зове Мимо Кандића Васиља:
"Гледај, брате, Кандићу Васиљу,
под барјаком оно Туре зорно,
ка је к нама загон учинио."
Но га виче Кандићу Васиљу:
"Серхатлијо, ђе си наклопио,
а нијеси друмом погодио!"
Па дохвати везену шишану,
и шишани даде ватру живу,
и погоди Хиџа барјактара
међу токе у прси широке:
паде Турчин у зелену траву,
звекнуше му празне бакрачлије.
Него виче Ченгић Смаил-ага:
"Је ли влаха јал' Турчина овђе
да уграби хата ал Михајла -
честита би њега учинио?"
Оно слуша једно момче младо,
на и оно родом из Бјелицах,
по имену Јовиша Бјелица;
но је момче домишљато љуто,
набавио кацу дрвеницу,
на главу је кацу натурио,
па се вуче шашком зеленијем;
а гледа га Караџићу Мимо,
зове Мимо Кандића Васиља:
"Гледај, брате, Кандићу Васиљу,
што се вуче шашком зеленијем:
ал' је исан али ђаво црни?"
А виђе га Кандићу Васиљу,
па дохвати везену шишану.
подиже јој четири каната,
на Јовишу нишан саставио,
поштено му ватру прихватила.
и погоди кацу дрвеницу,
а кроз кацу у перчин Бјелицу.
Ту погибе Јовиша Бјелица,
оста пуста каца дрвеница."
Кад гавране була разумјела
мртва паде пред бијелу кулу.Освета за невјеру турску
(око 1800. год.)
Ситна књига земље прелазила
од Цетиња, од Петра владике,
па отиде преко Горе Црне
право, здраво Нахијом Катунском;
ево ти је Чеву на крајину,
а на руке Милутинов Симу,
владика га Петар поздравио:
"Чуј ме, Симо, од крајине крило!
Мож ли знати, јеси л' запазио,
кад прелазих под Острог, владика,
и учиних станак с Никшићима.
око мене моји Црногорци;
међу собом вјеру ухватисмо
од јесења данка Митровога
до прољетна данка Ђурђевога:
а по томе мир да учинимо
и да двије земље саставимо:
Гору Црну и Херцеговину,
да живимо право у јединству.
Ја се вратих низ Брда питома;
јошт не дођох на Ријеку малу,
мене страга гласи допануше
е Никшићи вјеру преметнуше,
посјекоше Бршњанина Јова;
у њега ми једна штета мала,
а велики укор и срамота.
Но ако си јунак од крајине,
јесам чуо, казивали су ми,
никшићке су овце у Рудине,
него скупи једну чету малу,
чету малу, ал' велику војску,
хајде с њоме у Рудине равне;
ако би ти бог и срећа дала
да доведеш живога Турчина
ал донесеш главу од Турчина,
ја ћу тебе дивно даривати:
даћу теби двије пушке мале
и у злато двадесет дукатах."
Како Симу књига допанула,
од земље је на ноге ђипио,
прошета се преко Чева равна,
па се јави чевском буљубаши,
буљубаши Гардашевић Мићу;
шетали се два добра јунака
преко Чева на главицу зборну;
скупили се на збору Чевљани.
свакијем се збором зађедоше,
а највише зборе за јунаштво,
за грађане своје крајичнике.
Али вели Милутинов Симо:
"Буљубашо, Турчиновић Мићо,
ка си скоро у чету ходио,
бјеху л' турске овце у Рудине?"
Али вели Турчиновић Мићо:
"Бјеху градске овце у Рудине
сврх Трепача до дна Ријечана:
од крваве Клепине Градине
до проклете Мужеве Пећине,
све торина турска до торине."
Без војске се ништа не могаше;
и вијећу тако учинише
да сакупе младе Црногорце,
по крајини крваве јунаке:
па су ситне књиге направили:
једну шиљу селу Загарачу,
а на руке Лазаревић Раму:
"Чујеш мене, Лазаревић Рамо,
никшићке су овце у Рудине.
но кад ситну бурунтију примиш,
хитро ђипи на ноге лагане
и покупи Загарчане листом
хајде с њима Лаством Озринићком,
па ме чекај, доклен и ја дођем,
па широку Долу Кобиљему."
Ону посла, другу направио,
а шиље је у племе Ћеклиће,
а на руке кнезу ћеклићкоме:
"О Јоване, кнеже од Ћеклићах,
никшићке су овце у Рудине,
но кад ситну бурунтију примиш,
хитро ђипи на ноге лагане,
те покупи све листом Ћеклиће,
хајде с њима у те Цуце Доње,
ту ме чекај докле и ја дођем."
Ону посла, а трећу написа,
па је шиље у племе Бјелице,
а на руке војводи Вуксану:
"О војводо, Милићу Вуксане,
никшићке су овце у Рудине,
но кад ситну бурунтију примиш,
хитро ђипи на ноге лагане,
те покупи све Бјелице листом,
хајде с њима низ те Цуце Доње,
доклен дођеш Долу Кобиљему,
ту ме чекај доклен и ја дођем."
Ону посла, а четврту пише,
па је шаље у те Цуце Горње,
а на руке Шуњу Пешикану:
"Пешикане, крило од крајине,
како ситну бурунтију примиш,
хитро ђипи на ноге лагане
и покупи Горње Цуце листом,
хајде с њима на Кобиље Доле
и ухвати кланце и путове;
немој пуштит гласа у Рудине,
јере водим Нахију Катунску
да ударим на никшићке овце."
Кад је књиге свуда разаслао,
па ми Симо не сједи залудо,
но окупи браћу Озриниће;
ето ти га уз те Цуце Доње,
доклен Долу Кобиљему дође,
а ту младе Црногорце нађе;
па од војске купи буљубаше,
те вијећу с њима учинио.
Отолен се војска подигнула,
доклен војска на Јабуке сиђе;
ту ми војску разређива дивно:
што је било старо и нејако,
њима тура струке и торбице.
Па дозива Шуња Пешикана:
"Пешикане, крило од крајине,
ето теби другах три стотине,
хајде с њима уз равне Рудине,
доклен дођеш под Киту планину.
да удариш на никшићке овце,
на крваву кућу Барјовића,
Барјовића и Феризовића."
Па ми зове Турчиновић Мића:
"Буљубаша, Турчиновић Мићо,
узми с собом друга три стотине,
хајде с њима уз равне Рудине,
доклен дођеш у Трепча широка.
да удариш на никшићке овце,
а на Мрке и Париповиће."
Па ми зове Лазаревић Рама:
"О соколе, Лазаревић Рамо,
узми с собом другах три стотине.
хајде с њима уз равне Рудине,
у маломе Долу Ђурђевоме,
да удариш на Љуцине овце."
Ја ћу водит браћу Озриниће
на крваву Мужеву Пећину,
да ударим на Џидића овце.
И слушајте мене, Црногорци:
немој који кавгу затурити
доклен удри Шуњо Пешикане!"
Ово рече, на ноге скочише,
уљегоше уз равне Рудине.
Колика им дуга ноћца била,
сву ноћ иду млади Црногорци,
док ујутро истекла Даница.
А удари Шуњо Пешикане,
ма уз Киту утекоше Турци,
ћерају их млади Црногорци;
на овце се не обрћу Турци,
Црногорци завратише овце,
свега на број тридесет стотинах,
пет стотинах коњах и воловах.
А удари Турчиновић Мићо,
удри Мићо на Трепча широка,
утекоше никшићки овчари,
у планину Церовицу тврду;
Црногорци завратише овце.
јест овацах осамнест стотинах,
трн стотине коњах и воловах.
А удари Лазаревић Рамо,
но је њему лоша срећа била,
турска га је стража угледала,
утекоше Турци уз Бањане
и угнаше овце свеколике.
А удари Милутинов Симо
на крваву Мужеву Пећину,
на Турчина Џидића Хасана,
па га зове са главице Симо:
"О Турчине, Џидићу Хасане,
мичи ми се јутрос из овацах:
до јутрос су твоје овце биле,
а по јутрос моје ако бог да!"
Ал' се бију из сплужине Турци;
пуче пушка од Црногорацах,
не погоди Џидића Хасана,
но његова брата Хусеина,
посред паса, не даде му гласа;
добар се је јунак загонио,
баш од Чева војевода Мићо,
и Турчину главу посјекао
и узе му свијетло оружје.
Побјегоше уз Рудине Турци,
Црногорци завратише овце,
јест овацах дванаест стотинах,
пет стотинах коња и воловах,
ћерају их уз равне Рудине,
и бију се боја жестокога.
На Јабуку боја раздвојише
и угнаше овце свеколике,
док дођоше Долу Кобиљему;
ту лијепо овце дијелише:
арамбашам' даше старјешинство,
а војводи коња под тимаром.
Сваки пође на своје дворове,
а војвода преко Горе Црне,
доклен дође на поље Цетиње,
у владике Петра Петровића,
и донесе од Турчина главу.
Владика га дочекива дивно:
дарова му пушку у гајтану
и двадесет у злато дукатах.
Отолен се здраво повратио,
доклен дође Чеву на крајину.Горско каре
(1813. год.)
Књигу пише цетињски владика,
а шиље је на равне Његуше,
на Његуше гувернадур-Вуку,
тако Вуку писаше владика:
"Устај, ђе си, права слуго, Вуче,
узми с собом војске неколико,
с војском хајде Боки од Котора,
право на друм наспрема Тројице.
те затвори тврдога Котора
и у Котор ваљатне Французе,
затвори им скеле и друмове.
да Котору нико не приступа;
а ја идем са Цетиња равна
пут Маинах и Будве бијеле,
и са собом водим Црногорце
да од Будве освојимо града."
Када Вуку ситна књига дође,
виђе Вуче што владика пише,
па ускочи на ноге витешке
и окрочи дора дебелога,
узе с собом војске неколико.
све Његуше и Ћеклиће листом.
пође с војском пут Боке Которске:
брзо пође, а јошт брже дође
међу Котор и међу Тројицу,
те затвори Котора тврдога
и которске скеле свеколике.
Теке Вуче Котор затворио,
владика се са Цетиња крену
и са собом узе Црногорце,
брзо иде, под Маине дође,
баш наспрема Будве и Французах.
Кад приморци оно разумјеше,
сви Приморци на ноге скочише,
хитро дошли они под Маине,
под Маине код Петра владике;
ту се војске двије смијешаше,
црногорска и са њом приморска.
Кад се војска сва искупи листом.
тад владика на ноге устаде,
па овако ријеч проговара:
"Црногорци, браћо, и Приморци,
како бисмо Будву освојили
и Французе у њу затворили,
а да много крви не проспемо
од нас, браћо, нити од Французах?
У то Петар Ђурашковић дође,
владици се поклонио дивно,
па владици Петар бесједио:
"Ја знам добро, мили господаре,
као ћемо Будву освојити
и без много крви уграбити:
колико је у Будви Французах,
толико је нашијех пандурах
од Приморја и од три опћине;
но, владико, ситну књигу пиши,
шиљи књигу Будви накрај мора,
у њу поздрав' свакога пандура,
пиши њима да заметну кавгу
са Французом по Будви бијелој;
сви ће тебе послушат, владико;
а кад кавгу заметну пандури,
ласно ћемо освојити Будву."
Када Петра разумје владика,
једанак је књигу направио,
на пандуре књигу оправио,
у књизи их мило поздравио:
"Поздрављам вас, од Будве пандури,
но почујте мене, соколови:
како сјутра сјајна зора сине,
устаните како соколови
и по Будви кавгу заметните;
како кавгу ја чујем у Будви,
ја ћу с војском брзо ударити,
освојити Будву украј мора."
Кад пандури књигу прихватише,
па њу ми се хитро окупише,
па стадоше чинит договоре
како ће се побити с Французом:
него вели Ивановић Вуче:
"О пандури, моја браћо драга,
владика је доша под Маине,
са владиком двије бановине,
Црна Гора и Приморје равно:
но да, браћо, сложно устанемо
н да тврду вјеру ухватимо,
ухватимо да се не издамо,
на Француза сложно ударимо:
удри, браћо, сваки на својега,
ја ћу први почет на једнога!"
Тад пандури вјеру ухватише
да ће сложно заметнути кавгу,
па владици књигу отписаше
да ће кавгу заметнут у Будву,
но да војску пред Будву примакне
приђе сване и зора огране.
Кад владика одговор примио
и видио што пандури пишу, -
одговор му у свануће дође,
у та доба окренуо војску,
доведе је пред Будву бијелу,
па Вељу је Воду починуо.
Кад га виђе господа француска,
поче бјежат граду у ограду.
Но да видиш јада изненада:
пандури им бјежати не дају,
него на њих сложно ударише!
Пушку пали Ивановић Вуче,
пали пушку на Кршћановића,
дивно Вуче њега погодио,
живо му је срце опалио;
другу пали Прибиловић Станко,
уби Станко Франа капетана;
дође Иво Зече из Побора
и он уби попа Матковића;
тад пандури други поскочише,
по Будви се с њима похваташе.
Кад владика чу по Будви кавгу,
таде војску пут Будве пустио –
ал' од Будве отворена врата;
у Будву је улазила војска,
и по Будви похвата Французе
и освоји накрај мора Будву.
Кад владика Будву освојио,
шиље књиге губернатор-Вуку:
"Послушај ме, Вуко, моја слуго!
Ја сам ево освојио Будву,
сјутра ћу се Грбљем окренути,
ка ћу доћи на Солила равна,
на ливаду шатор ћу распети;
него сјутра удри на Тројицу,
узми с војском Тројицу фортицу.
а кад узмеш фортицу Тројицу,
хајде мене у сусрету, Вуче!"
Како књигу разумио Вуче,
каза војсци што владика пише,
на Тројицу пушти два племена:
фиску чине млади Црногорци,
за бедем се рукама хватају.
Гледа јадан бане ђенерале
са бедема од Котора града,
пуца бану срце у прсима,
ал' Тројици помоћи не може;
код њега је силни Кампањоле,
враг му не да и срце јуначко
мировати у граду Котору,
већ он моли силна ђенерала:
"Ђенерале, мио господаре,
дај ти мени до триста солдатах
да од муке избавим Тројицу,
Црногорце зајмим уз планину."
Жао бану силна Кампањола,
е је јунак, кукала му мајка!
види бане ђе ће погинути,
ал' га никад одбит не могаше
да не иде у помоћ Тројици,
већ му даде до триста солдатах;
Кампањоле пред њима отиде.
Црногорци њега угледаше,
оставише фортицу Тројицу,
Кампањолу јуриш учинише
и на њега мушки навалише.
Ал' се витез брани Кампањоле,
шудље коло с војском учинио,
сипље огањ пут свакоје стране,
ал' зафајду - коло у ћескоту.
Црногорци јуриш учинише,
преломише коло на четворо,
посјекоше стотину Французах
и сокола бана Кампањола,
оне двјеста у Котор угнаше;
па се натраг опет повратише,
на Тројицу јуриш учинише,
похваташе педесет солдатах,
и узеше Тројицу фортицу
и с Тројице топа три четири.
па Тројицу огњем опалише.
Кад Тројицу огњем опалише,
тад се диже гувернадур Вуко
и са н-име два храбра племена;
отидоше у сусрет владици,
сретоше га наспрема Солилах,
весеље му чине из пушаках.
То је било кад се је чинило,
ми велимо да се веселимо.
Бој на Морачи Горњој
(1819. год.)
Ситан ферман од Стамбола пође,
оде ферман од града до града,
дође ферман на Босну везиру:
"О везиру, моја вјерна слуго,
его сам ти ферман оправио.
цару зевка нема ни узура
док Морача сједи у кауре;
војску купи, хајде на Морачу,
купи војске колико ти драго,
а не жали хазну ни захиру."
А кад везир ферман проучио,
онда везир диван покупио,
а у диван пустио телале:
"А. нема ли каква серашћера,
даћу војске тридесет хиљадах
н даћу му хазну и захиру
да он иде на Морачу с војском!"
Док изиђе царев делибаша,
тс везиру пољубио руку,
те везиру прихватио војску
и прими му хазну и захиру.
У ријечи у којој су били,
док ево ти два дробњачка кнеза,
те везиру пољубише руку.
Лијепо их везир дочекао,
о свачему јеглен заметнуше,
а највише зборе за Морачу;
ал' му веле два дробњачка кнеза:
"Господару, босански везире,
што ће војске тридесет хиљадах:
тек да трошиш хазну и захиру
и да прштиш рају сиротињу.
Дај нам војске дванаест хиљадах,
и дај нама стотину делијах
и пред њима царев" делибашу, -
кунем ти се, а вјеру ти давам,
Морачу ћеш влашку прихватити!"
То везиру врло мило било,
даде војске дванаест хиљадах,
и даде им стотину делијах
и пред њиме царев' делибашу,
и даде им хазну и захиру,
и одоше на Врањеше с војском.
Ту су били три бијела дана;
кад четврто јутро освануло,
но се царев делибаша шета,
поред њега два дробњачка кнеза, -
делибаша сјетно невесело;
питају га два дробњачка кнеза:
"Господару, царев делибаша,
а што си нам сјетно невесело:
али ти је не у вољу војска
али си се, драги, препануо
с Морачу нећеш прихватити?
Кунем ти се, а вјеру ти давам,
Морачу ћеш влашку напунити
калчинама и опанчинама,
а камоли нећеш прихватити!"
"Бог вас клео, два дробњачка кнеза.
овђе војске за Морачу нема!"
Па се Турчин под шатором врати.
па он ситне књиге расписује.
Најпрву је књигу отправио
у Сјеницу и Новом Пазару,
а ту турска два сердара кажу:
"Чујте, Турци, њему браћо драга,
ђе од цара ферман допануо:
цару нема зевка ни узура
док Морача сједи у каура -
робе буле, а сијеку Турке;
већ су цару даве додијале,
те је на њих ферман истурио:
куп'те војску, хајте на Врањеше.
на Врањеше, на поље широко,
а ту, Турци, да се састанемо."
А другу је књигу отправио
Пријепољу и Бијелом Пољу;
и ту турска два сердара кажу.
и њима је селам оправио:
"Чујте, Турци, њему браћо драга.
јест л' чули, јесте л" разумјели,
ђе од цара ферман допануо:
цару нема зевка ни узура
док Морача сједи у каура -
робе буле, а сијеку Турке,
а цару су даве досадиле;
Па и трећу књигу оправио,
у Таслицу и у Фочу равну;
и ту турска два сердара кажу,
и њима је селам оправио:
"Чујте, Турци, њему браћо драга.
јесте л" чули, јесте л' разумјели,
ђе од цара ферман допануо:
цару нема зевка ни узура
док Морача сједи у каура -
робе буле, а сијеку Турке,
а цару су даве досадиле;
куп'те војску, хајд'те на Врањеше.
на Врањеше, на поље широко,
а ту, Турци, да се састанемо."
А четврту књигу направио
Гацку равном и Требињу малом,
и у књиги селам оправио
крк-сердару с Гацка Смаил-аги:
"Јеси л' чуо, јеси л' разумио,
ђе од цара ферман допануо:
цару нема зевка ни узура
док Морача сједи у каура;
купи војску, хајде на Врањеше,
на Врањеше, на поље широко;
ту, сердаре, да се састанемо
и међу се јеглен отворимо
како ћемо удрит на Морачу."
Па је пету књигу оправио
у Никшиће Осман-капетану:
"Јеси л' чуо, јеси л' разумио,
дође ферман од цара нашега
да се с војском иде на Морачу;
цару нема зевка ни узура
док Морача сједи у каура;
војску купи, хајде на Врањеше,
па Врањеше, на поље широко,
а ту, Турци, да се састанемо."
Кад се сила турска окупила
на Врањеше, на поље широко, -
ал' каква је сила у Турака:
свак би река и би се порека
да би једног краља прихватила,
а камоли да не би Морачу,
а Морачу нејаку крајину!
У то телал у војску викнуо:
"Барјактари, узмите барјаке,
а црвенци на коње јашите,
да идемо у Дробњаке с војском,
у Дробњаке на широке Луке,
да Ускоке прво разоримо
и њихово робље поробимо!"
Сва је војска на ноге скочила,
појахала хате и парипе.
Хајдуцима добра срећа била,
хајдучка се чета намјерила
у крвавом граду Колашину,
те је турску војску опазила,
похиташе и дневи и ноћи,
додадоше хабер хајдуцима.
Кад хајдуке хабер допануо,
колико се, болан, препанули,
шаровите пушке дохватише,
на своје се не обрћу љубе;
а за њима гологлаве љубе,
за мајкама боса ђеца пиште:
тако њима бог и срећа даде,
уведоше робље у Морачу.
У Дробњаке ударише Турци,
у Дробњаке на широке Луке,
те хајдучке куће похараше,
похараше, па их попалише;
и ту Турци табор учинише:
делибаша на бијелу кулу,
баш па кулу попа Милутина,
и код њега сви турски сердари.
Тек што сјели. зулум учинили:
робе робље, а сијеку главе
које дају цареве хараче,
не познаје ко му се предаје!
И те бисмо јаде опростили,
него роби хајдучке невјесте,
те их турчи Турчин на намазу
и узима за вјерене љубе:
те му јаде опростит не могу,
ту несрећу доста за Тураках.
Виђе војску са Јаворја стража
што Морачу од Тураках чува,
па потрча стрмо низ планину,
докле дође Мијату сердару,
све му каже што је по истини.
А кад чуо Мијате сердаре,
он дозивље Јакшу капетана:
"Сад што ћемо, Јакшо побратиме,
ево на нас силовита војска!"
"Добро ћемо, Мијате сердаре:
ми хајдемо ломној Гори Црној
уз кољено нашем господару,
да писнемо како змије љуте,
да нам даде љуту Брђанију
да с Турчином крвцу пролијемо."
Како рекли, тако учињели
и шарене пушке дохватили,
брзо пошли како соколови,
а још брже на Цетиње дошли
уз кољено свога господара:
заплакаше два српска сокола,
заплакаше како змије љуте;
ал' владика њима говорио:
"Не плачите, двије вјерне слуге.
ја ћу вама индат отправити,
мало војске, љута убојника,
од Острога до крвава Спужа,
да с Турчином крвцу пролијете,
ради свете вјере православне
и свободе свога отачества."
Па владика на ноге скочио,
шаровите књиге накитио.
Једну посла селу Мартинићу,
а на руке попу и Вуксану:
"Чујте добро, двије вјерне слуге!
Ето турске војске на Морачу.
већ купите љуте крајичнике,
хајте брже с војском у Морачу
да с Турцима крвцу пролијете."
Другу шаље на Орјојзи Луци.
а на име Марку Бошковићу:
"Чујеш, Марко, моја вјерна слуги!
Сердар се је разболио љуто,
већ ти устај на ноге лагане,
ето турске војске на Морачу,
купи војску, хајде у Морачу,
да с Турчином крвцу пролије ге."
Па је трећу књигу отправио
у Острогу игумну Ђорђији.
овако му у њу накитио:
"Топе пали, а купи Брђане,
ето турске војске на Морачу.
купи војску, хајде у Морачу,
да с Турчином крвцу пролијете."
Па четврту књигу отправио
на Повију Мркоју сердару:
"Чуј, Мркоје, крило од крајине!
Ето турске војске на Морачу,
хајде с војском брже у Морачу
да с Турчином крвцу пролијете."
Кад владика књиге накитио,
даде књиге Јакши и Мијату;
отолен се они подигоше,
поглавицам' књиге однијеше.
Поглавице кад књиге примише,
са књигама војску покупише,
пут Мораче војску одведоше;
пред војском је од Острога бане
на његова широка дорина -
а какав је од Острога бане:
на раме му везена шишана,
а о бедри дуга гадарија,
а на раме џида обливена,
а од по ње вуком опшивена,
наврх џиде од међеда глава,
зинула је како да је жива! -
а за баном друге поглавице,
а за њиме војска сваколика,
мало војске, хиљаду пушаках,
но све брсца и љута бојника.
Дође војска у Морачу тврду
и три дана траја у Морачи;
кад четврто јутро освануло,
ту освану петак, турски светац,
кад с' не боје Срби од Тураках, -
све се српске сакупиле страже
да сеире силовиту војску;
док Морачу сунце огријало,
огријало па је засјенуло;
но се Мијат јаду осјетио:
тури очи уз морачке стране,
ал' планину Турци притиснули,
све барјаци ка мрки облаци,
бојна копља како гора чарна;
него Мијат дозива војводу:
"О војводо, Мино Радовићу,
ето на нас ударише Турци!"
А војвода грлом подвикује
свакојега кнеза и војводу
и јунака што је од јунаштва:
"Ход'те браћо, да се послушамо!
Ја вас кумим богом великијем,
да ми наше плећи окренемо,
а и наше крсташе барјаке:
то ће виђет са планине Турци,
наћераће хате и парипе,
ко ће више глава откинути,
ко ли више робља заробити."
Како рече. тако учинише
и Турцима плећа окренуше,
а и наше крсташе барјаке.
То виђеше од планине Турци,
за Србима коње наћераше:
до велика Поља Драговића
ии би мртва ни би рањенога;
а кад Пољу Драговића били,
посјекоше једнога јунака,
по имену Крушковца Николу,
однијеше делибаши главу,
те им дава бакшиш и челенке, -
и на поље табор учинише.
Док се прамак магле замаглио,
а од Ратње и Мораче Доње,
а из магле крупа пропадаше;
а то прамак магле не бијаше,
већ то бјеше попе и Вуксане
у густоме диму од пушаках,
а то ситна крупа не бијаше,
веће врућа зрна из пушаках. -
ал' не могу Турке пошенути.
Док истече Даница звијезда,
од звијезде муње сијеваху
и у турску војску удараху;
то не бјеше Даница звијезда,
већ то бјеше Мина војевода,
поред њега Мијате сердаре,
а то жива не сијева муња,
него оштра сабља Мијатова. -
ал' не могу Турке пошенути.
Док од Капе пукоше громови,
а у турску војску ударише;
то не бјеху небесни громови,
но то бјеше од Острога бане,
поред њега Мркоје сердаре,
на турску ми ударише војску;
с сваке стране приврући Турцима,
Турци бјежат плећа обрнуше,
а Срби их мушки поћераше:
са дно равна Поља Драговића
до бијеле куле Драговића
пет стотинах главах откинуше.
пет стотинах хатах уграбише;
од бијеле куле Драговића
до велике Ступе Попадића
пет стотинах главах откидоше
пет стотинах хатах уграбише.
А кад Ступи Попадића били,
док долеће крсташина орле,
крсташ орле великијех крилах;
то не бјеше крсташина орле,
но то бјеше Микоњићу Марко;
код Ступе је пресјекао Турке,
па отолен поћераше Турке:
од велике Ступе Попадића
до Љевишта, села хајдучкога,
пет стотинах глава уграбише
и примише уз Рзачу Турке.
Но ђе срећа, ту је и несрећа:
пуче бумба, а пуче лубарда,
уби бумба Мркоја сердара,
а лубарда Шушу барјактара.
Србима се уморише руке
сијекући уз Рзачу Турке,
од Србаља мало ко погибе,
од Турака мало ко утече:
богу хвала, Срби задобише!Освета за невјеру турску
(1820. год.)
Прошета се Пешикане Шуњо
по малену селу Трешњевоме,
шетајући књигу направио,
а посла је Чеву питомоме,
а на руке војеводе Миће;
овако му Шуњо књигу пише:
"Знаш. војвода, није било давно,
кад с Турцима вјеру ухватисмо,
на вјеру нас Турци преварише,
преварише и тебе и мене:
тебе седам робах ухватише,
не кћеше их врнут без откупа -
за робље си дао доста блага;
мене б'јеле овце издигоше,
издигоше овце у Брестице,
па овце ми Турци ударише
и зајмише три крда овацах,
посјекоше три добра овчара,
баш сокола Муратовић Сава,
и делију Бајовић Лазара
и овчара Михајловић Шунду -
на граду им поперише главе,
с њима дивно града окитише.
Него, Мићо, ако бога знадеш, -
откад су ни стари настанули,
јошт нијесу под срамотом били -
изабери стотину Чевљанах,
хајде с њима на равне Рокоче:
синоћ дође Зеко из Бањанах,
јесте Зеко уходио Турке -
прошао је Осман капетане,
прошао је Осман у Бањане,
и повео шездесет грађанах
да ми купе цареве хараче,
да задају јаде ришћанима;
ја ћу Цуце окупити листом,
да идемо да их дочекамо,
да се с њима, Мићо, покољемо."
Опет Шуњо другу књигу пише,
а посла је селу Марковини,
а на руке Петру буљубаши,
и у књигу Петра поздравио
да избере шездес'т Марковљанах,
да изведе војску на Рокоче.
Кад је Шуњо књиге разаслао,
кад виђеше књиге буљубаше,
те скочише, војску покупише,
на Рокоче дошле арамбаше,
ту нађоше Шуњу Пешикана,
ђе је Шуњо Цуце окупио,
и ту они војску окупише;
арамбаша дивно казиваше
ђе је Зеко уходио Турке;
када чуше Шуња Црногорци,
узнесе се јунак уз јунака,
окренуше њине арамбаше,
на уљеже војска уз Рудине,
у зелену гору Церовицу -
на Гребице војска починула;
него виче војевода Мићо:
"Црногорци, браћо моја драга,
може ли се наћи Црногорца
ко ће поћи горе до Бањанах,
који ће ми по истини казат,
хоће л' бити Турци у Бањане?"
Ту се нађе један јунак добар.
јунак добар Петар буљубаша.
па је Петар на ноге скочио.
с собом узе другога јунака.
а јунака Шакића Горчина.
Полећеше она два јунака,
изидоше горе у Бањане;
ту нађоше добра пријатеља.
за Турке им дивно казиваше:
ето су се Турци раздвојили:
пошао је Осман капетане,
и повео тридесет грађанах
и поша је низ Доње Бањане:
а ето ти Бећовић Ферата,
ето се је натраг поврнуо,
ето за њим кадија Њухаре,
а за њима тридесет грађанах. -
ето Турци преко Почивала,
сад ће уљећ Турци низ Гребице.
А кад Петар гласе разумио.
па отолен натраг полећеше,
те у војску брзо улазише,
али Мићу право казиваше.
А кад Мићо Петра разумио.
ал' војвода ријеч говораше:
"А на ноге, браћо Црногорци.
а да ли ви пукнут срце неће,
а за нашу браћу изабрану
које су нам изгубили Турци?
Ход'те мене Мића послушајте.
јере ћу вас разд'јелити дивно:
хајде води, Петре буљубашо,
хајде води неколико војске
у равноме Долу Љесковоме.
да им не даш побјећ уз Бањане;
а ти хајде, Шуњо Пешикане,
хајде води трећи дио војске
у зелену гору Церовицу,
да им не даш бјежат Јеловици;
ја ћу водит трећи дио војске
тамо даље у Црно Валовље
да им не дам бјежат уз Вардере."
Како Мићо војску разд'јелио.
онако га дивно послушаше -
на троје се војска раздвојила,
сваки пође ђе му рече Мићо.
Црногорци дивно западоше.
међу собом Турке упустише:
пред њима је Бећовић Ферате.
па из грла попијева Туре:
"Ако си ђе, Шуњо Пешикане,
макни ми се с друма зеленога,
ти не смијеш ударити на ме."
Уколико Турчин попијева,
утолико коња нагонио
на метериз Шуња Пешикана;
ма га добар јунак дочекива,
добар јунак Шакићу Горчине,
па ми Горчин ужди џефердара,
а погоди Бећовић Ферата
посред паса у срце јуначко, -
задријема Турчин на дорина! -
састави га са зеленом травом;
кад Ферату главу откинуше,
иза тога обрну им рука.
У то цуцке пушке запуцаше,
три четири главе откидоше
и на Мића Турке наћераше,
ма их мушки Мићо дочекује;
ал' војвода ужди џефердара,
а погоди кадију Њухара.
Утолико остали Чевљани
па Турке ти огањ оборише,
три четири главе посјекоше.
и отолен Турке обрнуше
па јунака Петра буљубашу;
па их јунак Петар дочекива
и па Турке огањ наложише,
три четири главе посјекоше,
низ Рудине Турке разагнаше.
Да је, браћо, видијети коме,
какве јаде и невоље граде
од Тураках низ Рудине равне!
Црногорци кад се искупише,
и доносе главе од грађанах:
седамнаест глава окупише,
и сувише турскога оружја
и што бјеше харач из Бањанах.
Ту поштење дивно учинише
и здраво се натраг поврнуше.Плач три тавничара
Зацмиљеше три ваљатна сужња
у тавници од Скадра везира,
три војводе од Брдске Нахије:
једно Лијеш, пиперска војвода,
друго бјеше Васојевић Васо,
треће Вуксан од Булатовићах.
Љуто цмиле и невоља им је:
на вјеру их везир ухватио
и врга их у мрачну тавницу.
Но кад једно јутро освануло,
јутро једно, дан светог Илије,
када оће погинут војводе,
него вели војвода Вуксане:
"Сад видимо, моја браћо драга,
јере ћемо данас погинути;
но, забога, оба побратима,
да се није придесило коме
ситна гроша ал' жута дуката,
да пошљемо, браћо, на пазаре,
да црвена вина набавимо?
Дан је данас светога Илије:
браћо мила, да се причестимо
и хришћанску дужност испунимо:
да у славу божју напијемо,
данас, браћо, па већ задовјека,
еда би ни бог драги помога
без замјене да не погинемо!"
Не нађе се гроша ни дуката,
до једнога од срме ханџара
у Вуксана, ровачке војводе.
Посла Вуксан ханџар на пазаре
и трговцу тако бесједио:
"Богом брате, скадарски трговче -
не мећем ти на ханџар цијену,
ваља ханџар тридесет дукатах -
донеси ми вина изобила
да напијеш три српске војводе,
на поклон ти срмајли ханџара!"
За бога му Скадранин примио;
он узео срмајли ханџара,
а донесе војводама вина
донесе им вина изобила.
Војводе се вином причестише
и за божју славу поменуше.
Кад се рујна напојише вина.
но говори војвода Вуксане:
"О војводе, оба побратима,
ево данас петак, турски светац,
купиће се пред џамијом Турци.
све три ће нас данас изгубити,
но што нам је најжалије коме
на свијету овом оставити?"
Рече ријеч пиперска војвода:
"О Вуксане, богом побратиме,
ја сам танку кулу оградио
(а скоро се јунак оженио),
кула танка остаде ми пуста,
а љубовца млада нељубљена,
нељубљена и немилована, -
то је мени данас најжалије."
Рече Васо од Васојевића:
"Мој Вуксане, добар побратиме,
и ја да ти жаловање кажем:
осташе ми стари родитељи
саморани у Васојевиће,
хоће ми се они поскитати -
то је мене данас најжалије
на свијету овом оставити."
Рече Вуксан, ровачка војвода:
"Зле ви жалбе, оба побратима!
Ви жалите куле и љубовце
и у дворе старе родитеље;
а мени је, браћо, најжалије
е хоћемо сва три погинути
без никакве замјене јуначке."
У ријечи коју говораху,
крвав џелат пред тавницу дође,
па завика с врата од тавнице:
"Ко је Лијеш, пиперска војвода,
нек изиде тавници пред врата,
јере га је откупила љуба
у натега на Скадар везира. -
нек излази да дома одлази!"
То је Лијеш једва дочекао
и изиде брзо пред тавницу:
џелат махну, посјече му главу.
Опет други џелат повикнуо:
"Ко је Васо од Васојевића,
нек изиде тавници пред врата,
дошли су му стари родитељи,
у везира њега откупили, -
нек излази да дома одлази!"
То је Васо једва дочекао
и изиде тавници пред врата:
џелат махну, посјече му главу.
Но је трећи џелат завикао:
"Ко је Вуксан, ровачка војвода,
нек излази брзо пред тавницу,
нек излази да дома одлази:
Ровчани су њега откупили
у нашега на Скадар везира!"
Ма се Вуксан јаду досјетио.
из тавнице иде полагано
тавници је врата отворио
и видио крвава џелата.
Вуксан га је богом братимио:
"Богом брате, крвави џелате,
на мене су токе позлаћене:
свуци ми их да их не крвавиш,
е од крви муханато злато!"
Бог му даде и срећа јуначка
те превари крвава џелата,
те Вуксану раздријеши руке.
Трену Вуксан како соко сиви
и џелата ногом ударио,
из руках му сабљу уграбио
и посјече три млада џелата.
Бјежи Вуксан Скадром бијелијем;
што год му се на пут учинило
све под сабљом јунак удараше.
Драги боже, на свему ти хвала,
како вије сабља Вуксанова
проз сокаке Скадру на Бојану;
широки је сокак учинио,
и крваву дугу оставио
доклен на мост од Бојане дође;
на њем срете оџу и кадију
и око њих тридесет Тураках.
Него вели скадарски кадија:
"Не овамо, војводо Вуксане,
јер овамо т' утецишта нема!"
Ал' вели му војвода Вуксане:
"Ако нема тамо утецишта,
ни овамо нема повратишта;
но се чекај, турски ефендија,
све сам мисли на једну скупио!"
Па је загон на мост учинио,
те посјече оџу и кадију,
а остале тридесет Тураках -
што не паде на мост пред Вуксаном,
то ускочи у воду Бојану.
Бјежи Вуксан скадарском крајином;
бог му даде и срећа јуначка,
брзо га је ноћца ухватила
и утече Румији планини.
Отлен Вуксан у Црницу дође
у сердара Бољевић Машана.
Отолен га Машан препратио
у крваво Чево на крајину
у сокола Бурића Ђукана.
Ђукан га је дочекао дивно,
држао га два мјесеца данах;
с војводом се Ђукан побратими.
под седло му коња даровао:
па препрати војводу Вуксана,
препрати га у дубока Ровца.Ош, гриво, туђе је мливо
Пјеваљски се паша подигнуо;
спаде паша на Поље Никшићко
и бијеле распео шаторе
на широке Баре под Риђане.
Одсвуд паши доходе поклони:
од простране Пиве и Дробњака.
и широка Поља Никшићкога,
и питоме Жупе Грачанице.
Доцкан дође од Риђанах кнеже
и паши је руку пољубио,
сави руке, двори старијега.
Али му је паша бесједио:
"Што си ми се придоцнио, кнеже?"
Тако му је кнеже бесједио:
"Ја се јесам мало придоцнио,
ма сам к теби доша, господаре..."
Јошт хоћаше кнеже говорити.
но му паша ријеч бесједио:
"О бога ти, кнеже, моја слуго.
да нијеси ђегод угледао
удовице ал' ђевојке дивне,
ал' невјесту скоро доведену.
а која би за ме требовала?
Давно сам се с оџака кренуо,
вјерне сам се љубе зажелио."
Али му је кнеже бесједио:
"Вољан да си, пашо господаре.
ема своју нико дати неће,
а без силе али без невоље;
а ја јесам једну опазио,
баш невјесту скоро доведену,
на крајину ломне Горе Црне,
у Стубицу, малу поселицу,
вјерну љубу Ђуровић Батрића:
нема друге ни у гори виле,
за цара би твога требовала,
а камоли за те, господаре!
Ма је мука уграбит Српкињу
из крвава братства Никчевићах
без просућа крви од јунаках."
Али му је паша бесједио:
"Прођ' се, кнеже. врага и мејдана,
већ добави прикладну Српкињу,
ал' за благо али пријеваром;
а ево ти турску вјеру дајем.
када ми је под шатор доведеш.
даћу тебе блага десет ћесах,
из силаха двије пушке мале,
стале су ме пушке десет ћесах,
од цара ти ферман извадити:
док је твога рода и порода,
да не дајеш паре ни динара."
Скочи кнеже на ноге лагане
и отиде у село Риђане.
Слави кнеже честит данак Ђурђев,
па се јаду домислио кнеже
ка ће младу преварит Српкињу.
Па покупи коње и мјешине
да купује пуње Ђурђеву дне;
узо собом седам осам другах,
па се отлен подигнуо кнеже,
куд год иде, у Стубицу дође
на бијелу кулу Никчевића;
води коље у мрачне подруме,
а дружину на бијелу кулу.
Ево згоде кнезу од Риђанах:
нема нико на бијелу кулу
до љубовца Ђуровић Батрића,
ма је млада рода господскога,
лијепо је кнеза дочекала.
Кад вечера од Риђанах кнеже,
кад вечера и напи се вина,
бјеше кнеже ријеч бесједио:
"Снахо моја, Ружо Батрићева,
ђе је мене Батрић побратиме,
ђе је соко Ђуровића Живко?"
"Мој ђевере, од Риђана кнеже,
Батрић ето па скуп на Цетиње,
а Живко је момче код овацах."
А кад кнеже Ружу разумио,
скочи кнеже на ноге лагане,
иа ухвати китну Црногорку:
остала му помогла дружина,
свезаше јој руке наопако:
оставише коње и мјешине
на бијелу Никчевића кулу,
поведоше Ружу Батрићеву,
довели је паши под шатором, -
бјеху ноћи прошли три сахата;
кнеже паши Ружу даровао,
паша кнезу благо и оружје.
Кад сагледа паша Црногорку,
од весеља на ноге скочио,
сва му војска шемлук учинила.
Зачу шемлук Ђуровићу Живко,
на скочио на ноге лагане,
н за њиме тридесет чобанах,
потрчаше пут села Стубице:
помислише е Турци удрише
и Стубицу село похараше.
А кад дошли у село Стубицу
и пусту је кулу угледао,
ђе је њему кула поробљена
и млада му снаха одведена:
"Алах, - рече - до бога милога.
ја не жалим моју пусту кулу,
него жалим моју снаху младу.
коју мене одведоше Турци;
већ образа на крајину немам,
кориће ме с тијем Црногорци
док је мога рода и порода;
боље ми је ноћас погинути
но срамотно вијек вјековати!"
Па је момак на ноге скочио,
пут окола турског обрнуо,
за њим иду тридесет чобанах
и његова два синовца луда,
луди Јанко и луди Грујица.
Но их кара Ђуровићу Живко:
"Вратите се, двоје дјеце лудо.
у планину хајте код овацах;
ви за боја приспјели нијесте, -
вратите се, хајте код овацах!"
Но говоре двоје дјеце лудо:
"Мајде, стриче, лако с' не враћамо
него с тобом погинут хоћемо,
без тебе нам живовања нема."
Мало Живко понапријед пође,
доклен води Грачаници дође;
за собом се обратио Живко:
ал' чобана нема ни једнога,
до његова два луда синовца!
Опет им је Живко бесједио:
"Вратите се, два луда синовца,
сви тројица погинут хоћемо
у околу паше пјеваљскога;
но с' вратите, ако бога знате,
е с' ископа кућа Никчевића!"
Него Живку ништа не помага:
ђеца луда, ма срца уздана,
стрица Живка оставит не хоће.
Кад видио Ђуровићу Живко
е се ђеца вратити не хоће,
он је њима опет бесједио:
"Чекајте ме води на обалу,
а ја одох у турску околу;
како нађем пашина шатора,
завићу ви вучки из окола, -
дотрчите мене по авазу!"
Са тијем је ђецу преварио,
те осташе води на обалу.
Он се вуче уз поље зелено
како мрки од планине вуче,
док уљезе у турску ордију;
тражи Живко проз турску ордију
ђе ће пашин шатор угледати;
даде му се нешто погледати.
погледати пољем широкијем -
насамо је шатор угледао;
примиче се Живко пут шатора.
а кад дође шатору на врата.
подиже му крило џеферданом;
кад погледа јунак под шатором,
ал' се паша на јастук нагнуо,
а код њега Ружа Батрићева,
сузе рони пиза своје лице.
Гомори јој паша од Пјеваљах:
"А што плачеш, Ружо Батрићева:
али жалиш Батрића твојега -
ја нијесам гори од Батрића;
али жалиш кулу Батрићеву -
кад дођемо у Пјевље богато,
љепшу ћу ти кулу поклонити,
у свилу ћеш шетат и кадифу,
даћу теби дванаест робиња
да ти држе скуте и рукаве,
држаћу те како своју главу!"
Но говори китна Црногорка:
"Прођи ми се, пашо од Пјеваљах:
ја не жалим мога господара,
ни његову пребијелу кулу,
но ђевера Батрићевић Живка,
е је соко. мајка му кукала, -
једном сам га очима виђела,
па га нигда више виђет нећу,
понијех му жељу по свијету,
у затвору у турскоме ропству."
Оно Живко и слуша и гледа,
па ускочи јунак под шатором
и за грло пашу дохватио:
помогла му Ружа Батрићева,
те свезаше пашу пјеваљскога.
Него Живко паши говораше:
"Немој викат, пасја потурице,
е ти дајем божу вјеру тврду,
оћу твоју главу откинути."
Побјегоше Пољем Никшићкијем;
мудар бјеше паша од Пјеваљах,
води му се, ријеч не чињаше;
уминуше све турско шаторје
и нађоше двоје ђеце лудо;
када ђеца Живка сагледаше,
на стрица се љуто расрдише,
зашто их је преварио стрико,
па пођоше пут турског окола.
А кад виђе Ђуровићу Живко,
препаде се да ће погинути,
па је својој снахи бесједио:
"Снахо моја, Ружо Батрићева,
ти придржи пашу свезанога,
е ја одох у турском околу;
ако чујеш да смо погинули,
држи сабљу паше пјеваљскога,
сабљом паши посијеци главу,
па отолен хајде на Стубицу."
Ружа га је дивно послушала,
чува Ружа пашу пјеваљскога.
Пође Живко уз поље широко;
а кад дође близу од ордије,
зачу кавгу под првим шатором;
јаду се је домислио Живко,
па потрча брже под шатором:
ал су ђеца под шатор уљегла,
двије турске главе откинула;
а тројица Тураках скочили,
под шатор се ђецом ухватили -
бог зна ђецу погубити ћаху!
у то Живко јуриш учинио,
свјема трема главе посјекоше,
узеше им свијетло оружје
и узеше коње под седлима,
утекоше Пољем Никшићкијем;
кад дођоше води Грачаници,
ту нађоше пашу свезанога
и код њега Ружу Батрићеву:
голу сабљу држи у рукама,
добро паши караулу чува!
Отолен се Живко подигнуо
и отиде пут села Стубице.
Кад дођоше у село Стубицу,
али кука Ђуровић Батрићу.
плаче Батрић Живка Ђуровића,
плаче Батрић Јанка и Грујицу.
Но му Живко грлом повикује:
"О Батрићу, брате од матере,
што невољу градиш без невоље:
ево тебе Живка у животу,
два сокола Јанко и Грујица, -
и они су живи обојица!"
У то доба на кулу дођоше,
доведоше пашу свезанога;
а кад Батрић пашу угледао,
трже ножа да га посијече,
по му јунак Живко не даваше:
"Не, Батрићу, мој брате једини,
већ кад сване и сунце огране,
свежимо му руке наопако,
па њ метнимо коњску дрвеницу,
пуштимо га у турску ордију, -
та је брука и од смрти виша!"
Како рекли, тако учинили;
па кад свану и сунце ограну,
добро паши утврдише руке,
на њ метнуше коњску дрвеницу,
дрвеницу добро притврдише,
сведоше га у дно Сливља равна,
пуштише га уз Поље Никшићко,
бјежи јадан паша осамарен.
Кад је војска пашу угледала,
од њега је ибрет заузела
и побјеже главом без обзира.
Примјечаније
1. Од 1510-1702. год., од свијех црногорских бојевах који су се у ове готово двије стотине годинах догађали никакве пјесме немамо која би од тијех бојевах нама што опјевала; премда се многа мјеста и дан данашњи у Црну Гору знају на која су Турци гомилама гинули, као напр. Лимљани у Нахију Црничку, Вртијељка у Нахију Ријечку, Прогоновићи у Нахију Љешанску. Чево и Велестово неколико путах, којих би се 20-30 наћи могло која су сва у народу црногорском добро позната и на која се и дан данашњи, колико су гођ од њих иска ломна, налазе знаци погипше турске војске: у парама, оружју или другим каквим металним стварма.
2. Лаз (лазина) значи у Црној Гори оно мјесто ђе се много шуме исијече и на велики простор ђе све дрво на дрво лежи. Подобно овоме је турска војска од Црногорацах исјечена међу Влахињом (вода), Врањом и Пржником (двије планине) лежала, и стога се ово мјесто "Царев Лаз" назвало, ђе је царска војска исјечена. Ово је највиши бој међу Црногорцима и Турцима био; овђе су Црногорци најсјајнију побједу над Турцима одржали. У овом боју ранио се владика Данило, погинуо Јанко Ђурашковић и ранио се Вук Мићуновић два главни војводе времена Данилова. — Црногорацах је свега 318 погинуло, а Тураках неимовјерно, тј. да неки кажу око 30-40.000. Само је доста вјерно да су 86 барјаках (знамењах) узели Турцима.
3. Думан-паша Ћупрелић, везир 1714, год. О његовом пријеварном поступку, којим је прешао преко Црне Горе и исту похарао, али опет не свуколику, ко жели точно знати може се извијестити из Историје црногорске печатапе у Москву 10 марта 1754. год.
4. Славни витез Вук Мандушић погинуо је против војске Ћупрелића.
5. Други удар на село Трњине. Овђе је Тураках по кажевању народњем, изван што их је погинуло, више ухваћено него се у пјесми чита. У народу се истинито приповједа да их готово 400 живијех ухваћено: него било једно или Друго, војеначалнике турске похватали су сљедујући Црногорци: Мурат Јелић, Милош Вукотић, Томан Николић, Живко Дамјановић, Вучић Којичић и прочи. - А што се поје у првој пјесми од Трњинах да су их посјекли, од онијех што су их похватали живе, којих је било до 80 другах, које агах, које беговах. - од њих нијесу Црногорци ниједног сјекли; него су их све дали на откупе за паре и за оружје; па најпосље, да се више подругују са Турцима, за свакога су заробљеног Турчина врху откупа узели по једнога вола и по једнога крмка.
6. Царев сестрић. Ово није био царев сестрић иако га наш народ у спомену и пјеснама напомиње; него је ово био Топал Осман паша, који је послијед у боју са Персијанима погинуо.
7. Вук Томановић. Славни јунак црногорски и отац најхрабријег витеза Никца од Ровинах. У овој се пјесми види име турско: Турчин Гавриловић, који је био мужествен арамбаша. Многа ће се имена турска по границама црногорским наћи, а та имена мајке им дају како дјеца из колијевке измиле, и то из неког слијепог предрасужденија.
8. Кад је Никац од Ровинах погинуо, најславнији витез црногорски, код њега тада споредниках није било, до његова три сина, од који су два погинули, а сам Богдан утече, те је, колико је могао, Турке пратио. Близу Никца стајало је једно стадо овацах, и код њега су била три брата Спахића: но ова три заваљеника, како чују удар на Никца, утеку даље са својијем стадом да им га Турци не узму. Црногорацах сјутрадан неколико стотинах скупе се 1 ш покајање над Никцем, и кад чују да Спахићи нијесу притекли Никцу у помоћ, но су га издали, стадо Спахићах узму и њихово племе из Црне Горе проћерају.
9. Шћепан Мали. Описан је исторически господином Милаковићем у Грлици год. 1835. Доиста, ово је био најстрашнији бој за Црногорце, јере су се с једне стране са Турцима борили, које су три везира предводили, а с друге стране са Млечићима, коју је предводио генерал Краповић, која је по свој граници црногорској од Грахова до Спича пружена била. - Оскудица је била велика у праху, тако даје тесте фишеках по жут дукат био. Црногорци су се старали да се како са Турцима умире: послали су им коња Шћепана Малога увјеравајући да Шћепана у Црној Гори није (као што га на виђелу нигђе није било, него као једна скитачина, без присуствија духа, како чује ђе Турци и Венецијани загрме са сваке стране, скрије се негђе, као ћук у плот). Но Турци нијесу се шћели с тијем задовољити, него су шћели по примјеру Ћуприлића преко Црне Горе продријети и састати се са Млечићима. Него 28. октомбра, пошто Црногорци доста турске џебане уграбише, Турци буду исти дан пред зору од Црногорацах нападнути, обрате се у бјекство: колико је ко могао и колико је ког мишца служила — овђе је Тураках сјекао: и тако Црногорци са славном побједом, цијели дан гонећи, 28. октомбра проћерају Турке из Црне Горе. У овоме боју погинуло је около 300 Црногорацах; но и Тураках је послијед Царева Лаза овђе највише погинуло. У Чево и Велестово, ђе је био око (логор) турски, Турци оставе све своје шаторове, многе коње и сву захиру даже до 20 и до 30 својих ковачницах. Ону ноћ коначе Црногорци на Чеву, у коју паискиан удари гром у око (логор) скадарског везира Мехмед-паше: изгори му сву исбапу и множину војске спржи. Прочи остатак војске разбјегне се: нешто утече, а нешто исјску Црничани. Други гром исте ноћи удари у око генерала Краповића код ријеке будвљанске, војске му много изгори, а оно друго утече у градове приморске, и овим се доконча рат 1768. год.
10. Махмут-паша није главом на Пипере ударао него једна част његове војске предвођена његовим риџалима.
11. Бој с Махмут-пашом био је велик: овђен је погинуло 3-4000 Тураках, ђе су готово сва његова господа и риџали изгинули и он се сам ранио. Њега је ранио Радован Стаков из Црнацах (Пипер).
12. Кад је погинуо везир Махмут-паша, 3000 је главах турскијех посјечено, без рањенијех и без онијех мртвијех шти су Турци са собом понијели. Ово се може назвати најсјајнија побједа црногорска над Турцима: јербо је овђен они везир посјечен пред којим је при концу прошастога вијека султан цариградски дрктао као што мало пријед пред египатским пашом дркташе.
13. У бој за пасиште, како и у сваки други с Турцима ерцеговачкијема, одликовао се славни витез Савић Радојев са Стијене (село), који је и дан данашњи старац жив, сав у ранама, и који је својом руком 24 главе турске посјекао.
14. Горско каре. Црногорци пијесу никада имали обичај пјесме састављати у којима би своје побједе над западњима христијанима похваљивали, нити су у томе војене гордости налазили. У ово се још види знак старе моралне свезе коју је учитељ добра међу христијанима усијао и коју су послије стари и нови Рим са својијема будалаштинама окужили. - Ова се једина пјесма чује у Црној Гори каткад од многијех крвавијех бојевах са Венецијанима и некијех са Французима. — До 1714. год. Венецијани су и Црногорци живјели у согласију: ударили су заједно на Бар и на Требиње и заједно су узели од Тураках Нови (Castel - Nuovo) и друга нека мјеста, која су по добићу остајала за Венецијане. него и они су различите награде Црногорцима давали за њихове побједе над враговима крста: него од 1714. год., у коју је Ћупрелић везир прешао преко Црне Горе. које су му дали Венецијани 600 душах црногорскијех, све женах и луде ђеце, која су била под заштиту његову утекла од Тураках, те су Турци сву мушку ђецу исклали, и које је од мјесеца било, а женске у ропство одвели. — Послијед свог срамотног и бешчојечног поступка венецијанскога, Црногорци су и Венецијани готово у непрестаноме рату живили; тако, напр., када би се састали на пазару пред фортицама приморским, топови би многи са фортицах у Пазар гледали и над њима витиљи горили. Црногорацах би свагда једна част наоружана у бусијама сједила; при малој зађевици (ларми) посула би Пазар крупа од картеча (дробјење) из топовах венецијанскијех и црногорске пушке залијевати оловом врата од фортице почеле. Често путах јe бивао Пазар покрит мртвима тјелесима од једнијех и другијех, једнога и другога лола, и од разне животиње која је доћерата на пазар. Цијела би трговина остала пуста међу два огња непријатељска, и само кад би ноћ пристала, носио би сваки, који би смио, што би му прије руке дошло. Овако је грдно споразумјеније готово свагда међу Венецијанима и Црногорцима трајало, докле је ова велика и богата република пала, а у исто доба и бесчеловјечно гнијездо мрске инквизиције.
[ Пројекат Растко Цетиње | Промјена
писма | Претраживање | Мапа пројекта | Контакт | Помоћ ]
/ Пројекат Растко Београд /